ІНСТРУКЦІЯ

для
медичного
застосування
лікарського
засобу

КАПТОПРИЛ

(СAPTOPRIL)

Склад:

діюча
речовина: captopril;

1 таблетка
містить
каптоприлу* 25
мг;

допоміжні
речовини:
целюлоза
мікрокристалічна;
лактоза, моногідрат;
крохмаль
картопляний;
магнію стеарат.

* У
перерахуванні
на 100 % речовину.

Лікарська
форма. Таблетки.

Основні
фізико-хімічні
властивості:
таблетки
білого кольору
зі
специфічним
запахом,
плоскоциліндричної
форми зі
скошеними
краями і рискою.

Фармакотерапевтична
група.

Засоби, що
діють на
ренін-ангіотензинову
систему. Інгібітори
ангіотензинперетворювального
ферменту
(АПФ),
монокомпонентні.
Код АТХ С09А А01.

Фармакологічні
властивості.

Фармакодинаміка.

Каптоприл –
перший
синтетичний
інгібітор
ангіотензинперетворювального
ферменту
(АПФ), що
знайшов
застосування
у медичній практиці.
Блокуючи
перетворення
ангіотензину
І в
ангіотензин
II, каптоприл
чинить судинорозширювальну
дію, завдяки
якій зменшує
загальний
периферичний
судинний опір
(постнавантаження),
тиск
«заклинювання»
у легеневих
капілярах
(переднавантаження)
та опір у легеневих
судинах;
підвищує
хвилинний об’єм
серця та
толерантність
до
навантаження.
При
тривалому
застосуванні
каптоприл зменшує
вираженість
гіпертрофії
міокарда
лівого
шлуночка,
запобігає
прогресуванню
серцевої
недостатності
та уповільнює
розвиток
дилатації
лівого
шлуночка.
Знижує тонус
виносних артеріол
клубочків
нирок, тим
самим покращуючи
внутрішньоклубочкову
гемодинаміку,
та
перешкоджає
розвитку
діабетичної
нефропатії.

Позитивні
ефекти
інгібіторів
АПФ виявляються
головним
чином
внаслідок
пригнічення
ренін-ангіотензин-альдостеронової
системи (РААС)
плазми
крові.
Ренін – це
ендогенний
фермент, який
синтезують
нирки і який
надходить у
загальний кровообіг,
де він
перетворює
ангіотензиноген
в
ангіотензин-I,
відносно
неактивний
декапептид.
Потім
ангіотензин-I
перетворюється
за допомогою
АПФ, пептидилдипептидази,
в
ангіотензин-II.
Ангіотензин-II
– це потужний
вазоконстриктор,
відповідальний
за звуження
артеріальних
судин та підвищення
артеріального
тиску,
а також за
стимуляцію
надниркових
залоз щодо продукування
альдостерону.
Пригнічення
АПФ
призводить
до зниження рівня
ангіотензину-II
у плазмі
крові, що
зменшує
вазопресорну
активність
та продукування
альдостерону.
Хоча
зниження
рівня останнього
є невеликим,
може
відбутися
незначне
збільшення
концентрацій
калію у
сироватці
крові,
паралельно з
втратою натрію
та рідини. Блокування
негативного зворотного
зв’язку
ангіотензину-II
з продукуванням
реніну
призводить
до
збільшення активності
реніну у
плазмі крові.

Іншою
функцією
перетворювального
ферменту є
деградація потужного
вазодепресивного
кінінпептидбрадикініну
до
неактивних
метаболітів.
Тому
пригнічення
АПФ
призводить
до збільшення
активності
калікреїн-кінін-системи,
яка бере
участь у
розширенні
периферичних
судин шляхом
активації
простагландинової
системи;
можливо, цей
механізм
залучений до
гіпотензивного
ефекту
інгібіторів
АПФ та
відповідає за
певні
побічні
реакції.

Зниження артеріального
тиску
зазвичай
відбувається
максимум через
60-90 хвилин
після
перорального
введення
індивідуальної
дози
каптоприлу.
Тривалість
ефекту
залежить від
дози.
Зниження артеріального тиску
може
прогресувати,
і щоб
досягнути максимального
терапевтичного
ефекту, може
потребуватися
кілька
тижнів
терапії. Ефекти
каптоприлу
та тіазидних
діуретиків щодо
зниження артеріального тиску
доповнюють
один одного.

Фармакокінетика.

При
застосуванні
внутрішньо
препарат швидко
та майже
повністю (не
менше 75 %)
всмоктується
з травного
тракту. У
присутності
їжі біодоступність
знижується
на 30-40 %.
Максимальна
концентрація
у плазмі
крові
досягається
через 30-90 хв.
Зв’язування
з білками,
здебільшого
з альбуміном,
становить 25-30 %. Каптоприл
проходить
крізь
гістогематичні
бар’єри, за
винятком
гематоенцефалічного
бар’єра, проникає
через
плаценту.
Метаболізується
у печінці.
Період
напіввиведення
становить менше
3 годин і
збільшується
при нирковій
недостатності.

Екскретується
здебільшого
нирками як у
вигляді
метаболітів,
так і в
незміненому
вигляді (до 50 %).
Протягом 24
годин
виводиться 95 %
препарату, що
всмоктався.
Максимальне зниження
артеріального
тиску після
застосування
внутрішньо
спостерігається
через 60-90 хв.
Тривалість
гіпотензивного
ефекту
дозозалежна
і досягає
оптимальних
значень
протягом
кількох
тижнів.

Період
годування
груддю. Є дані, що
у жінок, які
приймали
перорально каптоприл
100 мг 3 рази на
добу щоденно,
середній
піковий
рівень у грудному
молоці
становив 4,7
мкг/л через 3,8
години після
прийому дози.
Згідно з цими
даними
максимальна
добова доза,
яку може
отримати
немовля,
становить
менше 0,002 %
добової дози матері.
Каптоприл
можна
вивести з
загального
кровообігу
за допомогою
гемодіалізу
та
перитонеального
діалізу. Кліренс
шляхом
гемодіалізу
становить 4,8-7,2
л/год,
залежно від
застосованих
фільтрів. Протягом
4-годинного
гемодіалізу
30-40 % каптоприлу
виводяться з
крові, у той
час коли виведення
метаболітів
є дещо
меншим.

Дисульфідні
метаболіти
каптоприлу
виводяться
нирками
повільніше,
ніж
каптоприл. Оскільки
дисульфідні
метаболіти в
організмі
знову
перетворюються
у каптоприл,
то накопичення
каптоприлу
можна
очікувати у
пацієнтів з
нирковою недостатністю.
Накопичення
метаболітів каптоприлу
у пацієнтів з
нирковою
недостатністю
спричиняє
сильніший
фармакодинамічний
ефект та
пролонговану
дію. Тому для таких
пацієнтів
дози
каптоприлу
слід коригувати
відповідно
до функції
нирок.

У пацієнтів
з порушеннями
функції
печінки (РААС)
функціонує
нормально.
Оскільки
каптоприл –
це препарат,
а не проліки,
його ефект
порівнянний
із таким, що
спостерігався
у пацієнтів з
артеріальною
гіпертензією
без порушень
функції
печінки.

У
пацієнтів із
серцевою
недостатністю
виведення
каптоприлу
уповільнюється.
Тому
пацієнтів із
серцевою
недостатністю
слід
лікувати
меншою
початковою
дозою каптоприлу,
і дози слід
коригувати
відповідно
до
досягнутого
терапевтичного
ефекту.

Фармакокінетика
каптоприлу у
здорових добровольців
літнього
віку є такою
самою, як у
молодших за віком
здорових
добровольців.
Тому пацієнтам
літнього
віку з артеріальною гіпертензією
та
нормальною
функцією нирок
можна
вводити
звичайні
щоденні дози
каптоприлу.

Клінічні
характеристики.

Показання.

–
Артеріальна
гіпертензія.

– Серцева
недостатність.
Каптоприл
призначений
для
лікування
хронічної
серцевої
недостатності
зі зниженням
систолічної
функції
шлуночків, а
також у
комбінації з
діуретиками
і, при
необхідності,
з
дигіталісом
і β-блокаторами.

–  Інфаркт
міокарда:

•
для
короткотривалого
(4 тижні) лікування
можливе
призначення
каптоприлу протягом
24 годин після
перенесеного
інфаркту
міокарда
пацієнтам зі
стабільним
станом;

• для
довготривалої
профілактики
симптоматичної
серцевої
недостатності
лікарський
засіб
показаний
пацієнтам із
клінічно
стабільним
станом з
безсимптомною
дисфункцією
лівого
шлуночка
(фракція
викиду ≤ 40 %).

–
Діабетична
нефропатія у
хворих на
цукровий
діабет I типу,
що
проявляється
макропротеїнурією.

Протипоказання.

– Підвищена
чутливість до
каптоприлу
або до
допоміжних
речовин препарату,
а також до
інших
інгібіторів
АПФ;

– набряк
Квінке (в
тому числі в
анамнезі,
після
застосування
інгібіторів
АПФ,
спадковий/ідіопатичний);

– звуження
устя аорти
або
мітральний
стеноз,
наявність
інших
перешкод
відтоку
крові з
лівого
шлуночка
серця;

–
гіпертрофічна
кардіоміопатія
з низьким
серцевим
викидом;

–
первинний
гіперальдостеронізм;

–
гіперкаліємія;

– тяжкі
порушення
функції
нирок;
двобічне звуження
ниркових
артерій або
звуження артерії
єдиної нирки;
стан після
пересадження
нирки;

–
вроджений
(ідіопатичний)
ангіоневротичний
набряк;

–
порфірія;

–
непереносимість
галактози,
дефіцит лактази,
синдром
глюкозо-галактозної
мальабсорбції;

–
вагітність;
також
протипоказано
жінкам, які
планують
завагітніти
(див. розділ
«Застосування
у період
вагітності або
годування
груддю»);

– період
годування
груддю (див.
розділ «Застосування
у період
вагітності
або годування
груддю»);

– одночасне
застосування
каптоприлу з
препаратами,
що містять
аліскірен,
пацієнтам,
хворим на цукровий
діабет, або
пацієнтам з
нирковою
недостатністю
(швидкість
клубочкової
фільтрації ˂
60 мл/хв/1,73 м2).

Взаємодія з
іншими
лікарськими
засобами та
інші види
взаємодій.

Калійзберігаючі
діуретики
або харчові добавки
з калієм.
Інгібітори
АПФ знижують втрату
калію,
спричинену
прийомом
діуретиків.
Калійзберігаючі
діуретики
(наприклад,
спіронолактон,
триамтерен
чи амілорид), добавки
з калієм або
замінники
солі, що містять
калій, можуть
призвести до
гіперкаліємії.
При
одночасному
призначенні
через наявну
гіпокаліємію
їх слід
застосовувати
з великою
обережністю
і з частим
контролем
концентрації
калію в
сироватці
крові.

Діуретики
(тіазидні чи
петльові
діуретики).
Попереднє
лікування
діуретиками
у великих
дозах може
призвести до
зниження
об’єму
циркулюючої
крові та
підвищення
ризику
розвитку
значної
гіпотонії
(див. розділ
«Особливості
застосування»).
Гіпотонічний
ефект можна
зменшити
шляхом
припинення
прийому
діуретика,
збільшення
споживання
солі та
рідини чи розпочавши
терапію з
низької дози
каптоприлу.
Однак не
виявлено
жодної
клінічно
значимої взаємодії
з
гідрохлоротіазидом
чи фуросемідом.

Інші
антигіпертензивні
препарати.
Одночасний
прийом
каптоприлу з
іншими антигіпертензивними
препаратами
(наприклад β-блокаторами
та
блокаторами
кальцієвих каналів
пролонгованої
дії) є
безпечним, і
супутній
прийом таких
препаратів
може
підвищити
гіпотензивний
ефект
каптоприлу.
Слід з
обережністю здійснювати
лікування
нітрогліцерином,
іншими
нітратами чи
іншими
препаратами.

Дані
клінічних
випробувань
показали, що
подвійна блокада
РААС шляхом
комбінованого
застосування
інгібіторів
АПФ,
блокаторів
рецепторів
ангіотензину-ІІ
або
аліскірену
пов’язана з
вищою
частотою
проявів
побічних реакцій,
таких як
артеріальна
гіпотензія,
гіперкаліємія
та зниження
функції нирок
(включаючи
гостру
ниркову
недостатність),
порівняно з
окремим
застосуванням
препаратів,
що діють на
РААС.

Лікування
гострого
інфаркту
міокарда.
Каптоприл
можна
приймати
одночасно з
ацетилсаліциловою
кислотою (у
кардіологічних
дозах),
тромболітиками,
β-блокаторами
та/чи нітратами
пацієнтам з
інфарктом
міокарда.

Літій.
Одночасне
застосування
інгібіторів
АПФ і літію
може
спричинити
тимчасове
підвищення
рівня літію в
сироватці
крові та інтоксикацію
літієм.
Супутній
прийом
інгібіторів
АПФ та
тіазидних
діуретиків
може додатково
збільшити
рівень літію
в сироватці
крові та
підвищити
ризик
інтоксикації
літієм. Тому
не
рекомендується
одночасний
прийом
каптоприлу з
літієм. Якщо
така
комбінація
препаратів
необхідна, то
слід
здійснювати
ретельний
моніторинг
рівня літію в
сироватці
крові.

Трициклічні
антидепресанти/нейролептики.
Супутній
прийом
певних
трициклічних
антидепресантів
та
нейролептиків
з інгібіторами
АПФ може
призвести до
додаткового
зниження
артеріального
тиску (див.
розділ «Особливості
застосування»).
Можлива постуральна
гіпотензія.

Алопуринол,
прокаїнамід,
цитостатичні
чи імуносупресивні
препарати.
Одночасне їх
застосування
з
інгібіторами
АПФ підвищує
ризик
лейкопенії,
особливо коли
останні
застосовувалися
в дозах, що перевищують
рекомендовані.

Нестероїдні
протизапальні
препарати
(НПЗП).
Інгібітори
АПФ та НПЗП
виявляють
додатковий
вплив на
підвищення
рівня калію в
сироватці
крові, що
може
спричинити
порушення функції
нирок.
Зазвичай цей
ефект є
оборотним.
Рідко
можлива
гостра
ниркова
недостатність,
особливо у
пацієнтів з
порушенням
функції
нирок,
наприклад у
пацієнтів
літнього
віку чи
зневоднених
пацієнтів.
Тривале
введення
НПЗП може
знизити антигіпертензивний
ефект
інгібіторів
АПФ.

Симпатоміметики. Можуть
зменшувати
антигіпертензивний
ефект
інгібіторів
АПФ, тому
слід
ретельно
спостерігати
за
показниками
артеріального
тиску у
пацієнта.

Антидіабетичні
препарати.
Інгібітори
АПФ,
включаючи
каптоприл,
можуть
посилювати
антиглікемічний
ефект інсуліну
та інших
пероральних
антидіабетичних
препаратів
(сульфонілсечовини)
у пацієнтів,
хворих на
цукровий
діабет. Такий
ефект зустрічається
дуже рідко,
але при його
виникненні
з’являється
необхідність
зниження дози
антидіабетичних
препаратів
при одночасному
лікуванні
інгібіторами
АПФ.

Інгібітори
mTOR (наприклад,
сиролімус,
еверолімус,
темсиролімус).
Пацієнти,
які
приймають
одночасно
інгібітори mTOR,
можуть мати
підвищений
ризик
розвитку ангіоневротичного
набряку (див.
розділ «Особливості
застосування»).

Особливості
застосування.

Подвійна
блокада РААС.
Комбіноване
застосування
інгібіторів
АПФ,
блокаторів
рецепторів
ангіотензину-ІІ
або
аліскірену
підвищує
ризик
виникнення гіпотензії,
гіперкаліємії
та
призводить до
зниження
функцій
нирок
(включаючи
гостру
ниркову
недостатність).
Тому
подвійна блокада
РААС шляхом
комбінованого
застосування
інгібіторів
АПФ,
блокаторів
рецепторів
ангіотензину-ІІ
або
аліскірену
не
рекомендована.

Якщо
терапія
подвійною
блокадою
безумовно
необхідна, її
слід
проводити
під наглядом
лікаря з
частою
перевіркою
функцій нирок,
рівня
електролітів
та
артеріального
тиску.

Не
можна
одночасно
застосовувати
інгібітори АПФ
і блокатори
рецепторів
ангіотензину-ІІ
пацієнтам,
хворим на
діабетичну
нефропатію.

Артеріальна
гіпотензія. Рідко
можливе
виникнення
артеріальної
гіпотензії у
пацієнтів з
артеріальною
гіпертензією,
у яких
спостерігається
зменшений
об’єм крові
і/або зниження
кількості
натрію
внаслідок
терапії діуретиками,
обмеженого
вживання
харчової солі,
а також
внаслідок
діареї,
блювання чи гемодіалізу.
Перед
призначенням
інгібіторів
АПФ слід
відкоригувати
об’єм циркулюючої
крові (ОЦК), а
також
вирішити
питання про
призначення
найнижчої
ефективної
дози
препарату.

Пацієнти
із серцевою
недостатністю також є
в групі
ризику
виникнення
симптоматичної
гіпотензії
при
застосуванні
інгібіторів
АПФ. Тому
таким
пацієнтам
рекомендовано
призначати
нижчу
початкову
дозу
каптоприлу.
Підвищення
дози
інгібіторів
АПФ і
діуретиків
слід
проводити
під
ретельним
наглядом лікаря.

Надмірне
зниження
артеріального
тиску у пацієнтів
з
цереброваскулярною
та ішемічною
хворобою
серця
підвищує
ризик виникнення
інфаркту
міокарда та
інсульту. У
разі виникнення
гіпотонії
пацієнту
необхідно
надати
горизонтального
положення
(покласти на спину),
а при
необхідності
– збільшити
ОЦК за
рахунок
введення 0,9 %
розчину
натрію хлориду.

Реноваскулярна
гіпертензія. Існує
підвищений
ризик
виникнення
гіпотонії і
ниркової
недостатності,
коли
пацієнти з
двостороннім
стенозом
ниркових
артерій або
зі стенозом
артерії
єдиної нирки
приймають інгібітори
АПФ. У такому
випадку
можливе припинення
функції
нирок з
незначними
коливаннями
показника
рівня
креатиніну в
сироватці
крові, тому
рекомендовано
починати
лікування таких
пацієнтів з
малих доз
каптоприлу і
під пильним
наглядом
лікаря, а під
час лікування
проводити
титрування
дози і
постійно стежити
за функцією
нирок.

Порушення
функції нирок.
Пацієнти з
порушенням
функції
нирок (кліренс
креатиніну

≤ 40 мл/хв)
потребують
корегування
дозування
відповідно
до кліренсу
креатиніну
(див. розділ
«Спосіб
застосування
і дози»). Під
час прийому
каптоприлу у
таких
пацієнтів
слід
постійно
контролювати
рівень калію
і креатиніну
в сироватці
крові.

Ангіоневротичний
набряк. Рідко
під час
лікування
інгібіторами
АПФ, зокрема
протягом
перших
тижнів
лікування,
можливий
розвиток
ангіоневротичного
набряку
кінцівок,
обличчя, губ,
слизових оболонок,
язика,
гортані і/або
голосової
щілини. Проте
надзвичайно рідко
ангіоневротичний
набряк може
розвиватися
внаслідок
тривалого
лікування інгібіторами
АПФ. У таких
випадках
слід негайно
припинити
лікування.
Ангіоневротичний
набряк язика,
голосової
щілини і/або
гортані може
бути
смертельним,
тому
потрібно
негайно купірувати
такі реакції,
госпіталізувати
пацієнта та
спостерігати
за ним
щонайменше 12-24
години до
повного
зникнення
симптомів.

Кашель. Були
повідомлення
про
виникнення
кашлю під час
лікування
інгібіторами
АПФ. Кашель
характеризувався
як
безперервний,
сухий,
непродуктивний,
що
припинявся
після відміни
терапії.

Печінкова
недостатність.
Інгібітори
АПФ у
рідкісних
випадках
асоціювалися
з синдромом,
що
розпочинається
з холестатичної
жовтяниці,
прогресує до
раптового
некротичного
гепатиту та
іноді
призводить
до летального
наслідку.
Механізм
розвитку цього
синдрому
залишається
незрозумілим.
Тому якщо під
час
лікування
інгібіторами
АПФ виникає
жовтяниця
або
підвищення
рівня
ферментів
печінки, то
лікування
слід негайно
припинити і
ретельно
стежити за
станом
пацієнта.

Гіперкаліємія.
Протягом
лікування
інгібіторами
АПФ, включаючи
каптоприл, у
деяких
пацієнтів
може
збільшитися
рівень калію
в крові.
Ризик
виникнення
гіперкаліємії
підвищений у
пацієнтів з
нирковою недостатністю,
цукровим
діабетом, у
тих, хто
одночасно
приймає
калійзберігаючі
діуретики,
добавки з калієм
чи замінники
солі, що
містять
калій, або
інші
препарати, що
можуть
спричинити гіперкаліємію
(наприклад,
гепарин).
Якщо одночасний
прийом
вищезгаданих
препаратів вважається
необхідним,
рекомендовано
регулярно
перевіряти
рівень калію
в сироватці крові.

Стеноз
аорти чи
мітрального
клапана/гіпертрофічна
кардіоміопатія.
Інгібітори
АПФ слід
приймати з
обережністю
пацієнтам зі
стенозом
аорти чи
мітрального
клапана та
обструкцією
вивідного
тракту
лівого
шлуночка. Необхідно
уникати
прийому
каптоприлу
при розвитку
кардіогенного
шоку і
значних гемодинамічних
порушень.

Літій.
Комбінація
літію та
каптоприлу
не рекомендована
(див. розділ
«Взаємодія з
іншими лікарськими
засобами та
інші види
взаємодій»).

Нейтропенія/агранулоцитоз. Були
повідомлення
про
виникнення
нейтропенії/агранулоцитозу,
тромбоцитопенії
та анемії у
пацієнтів,
які приймали
інгібітори
АПФ. У
пацієнтів з
нормальною
функцією нирок
та без інших
обтяжуючих
факторів нейтропенія
виникає
рідко.

Каптоприл
слід
обережно
застосовувати
пацієнтам з
ураженням
судин при
колагенозах
(наприклад,
системний
червоний
вовчак, склеродермія),
у разі
супутньої
терапії антидепресантами,
алопуринолом
чи прокаїнамідом,
особливо
якщо є порушення
функції
нирок. У
деяких із
таких пацієнтів
може
розвинутись
серйозна
інфекція, яка
іноді не
реагує на
інтенсивну
терапію
антибіотиками.

Якщо
таким
пацієнтам
застосовують
каптоприл, то
рекомендовано
проводити
контроль
кількості
лейкоцитів у
крові та перевіряти
розгорнуту
формулу
крові до початку
лікування,
через кожні 2
тижні протягом
перших 3
місяців
лікування та
періодично
після цього.
Для
пацієнтів
слід провести
інструктаж
щодо
необхідності
негайного
повідомлення
лікарю про
будь-які
ознаки інфекції
(наприклад,
про
запалення
горла,
гарячку) та
проведення
аналізу
крові з
розгорнутою лейкоцитарною
формулою.
Каптоприл та
інший
супутній
препарат
(див. розділ
«Взаємодія з
іншими
лікарськими
засобами та
інші види
взаємодій»)
слід негайно
відмінити, якщо
виявлена чи
підозрюється
нейтропенія
(нейтрофілів
менше 1000/мм3).

У
більшості
пацієнтів
кількість
нейтрофілів
швидко
повертається
до норми
після припинення
прийому
каптоприлу.

Протеїнурія.
Протеїнурія
може
виникати у
пацієнтів з порушенням
функції
нирок або при
прийомі
високих доз
інгібіторів
АПФ.

Рівень
загального
білка у сечі
більше 1 г за
день
спостерігався
приблизно у 0,7 %
пацієнтів,
які приймали
каптоприл.
Більшість із
цих
пацієнтів
мали хворобу
нирок чи
приймали
відносно
високі дози
каптоприлу
(понад 150 мг на
добу) або
були наявні
обидва ці
фактори.
Нефротичний
синдром
спостерігається
у 1/5 пацієнтів
з
протеїнурією.
У більшості випадків
протеїнурія
зменшується
або зникає
протягом 6
місяців
незалежно
від прийому
каптоприлу. У
пацієнтів із
протеїнурією
рідко
змінюються
такі
параметри
функції
нирок, як
рівень
сечовини та
креатиніну в сироватці
крові.

У
пацієнтів,
які
перенесли
захворювання
нирок, слід
визначати
рівень білка
у сечі (тест-смужковий
аналіз
першої
порції
ранкової
сечі) перед
початком
лікування та
періодично
після нього.

Анафілактоїдні
реакції під час
проведення
десенсибілізації
алергеном з
отрути
перетинчастокрилих
комах можуть
виникати у
пацієнтів
при одночасному
прийомі
інгібіторів
АПФ, що у
рідкісних
випадках
може
становити
загрозу життю.
Таких
реакцій
можна
уникнути
шляхом тимчасового
припинення
терапії
інгібіторами
АПФ перед
кожною
десенсибілізацією,
але реакції
можуть
виникнути
знову при
випадковій
повторній
антигенній
стимуляції препаратом.
Тому
рекомендовано
з обережністю
проводити терапію
інгібіторами
АПФ у
пацієнтів,
які проходять
такі
процедури
десенсибілізації.

Були
повідомлення
про
виникнення у
пацієнтів
анафілактоїдних
реакцій
протягом діалізу
із
застосуванням
мембран з
високою
проникністю/
аферезу
ліпопротеїнами
низької
щільності з
декстрин-сульфатом.
Слід
прийняти рішення
про
застосування
іншого типу
діалізу,
мембрани чи
препаратів
іншої групи
для таких
пацієнтів.

Гіперчутливість/ангіоневротичний
набряк. Пацієнти,
які
приймають
одночасно
інгібітори mTOR
(наприклад,
сиролімус,
еверолімус,
темсиролімус),
можуть мати
підвищений
ризик
розвитку
ангіоневротичного
набряку
(наприклад,
набряки
дихальних шляхів
або язика з
порушенням
дихання або
без нього)
(див. розділ «Взаємодія
з іншими
лікарськими
засобами та
інші види
взаємодій»).

Хірургічне
втручання/
анестезія. У разі
серйозного
хірургічного
втручання
при
застосуванні
анестезії у
пацієнтів може
виникати
артеріальна
гіпотензія.
При зниженні
артеріального
тиску
рекомендовано
поповнення
ОЦК.

Цукровий
діабет. У
пацієнтів з
цукровим діабетом,
які
приймають
пероральні
протидіабетичні
препарати чи
інсулін,
протягом першого
місяця
супутнього
застосування
інгібіторів
АПФ слід
ретельно
перевіряти рівень
глікемії у
крові.

Етнічні
особливості. Як і
інші
інгібітори
АПФ,
каптоприл є
менш ефективним
антигіпертензивним
препаратом
для пацієнтів
негроїдної
раси, можливо
через більшу
поширеність
низькоренінової
есенціальної
артеріальної
гіпертензії.

Застосування
у період
вагітності
або годування
груддю.

Вагітність.

Лікарський
засіб
протипоказано
застосовувати
вагітним або
жінкам, які
планують
завагітніти.
Якщо під час
лікування цим
засобом
підтверджується
вагітність, його
застосування
необхідно
негайно припинити
і замінити
іншим
лікарським
засобом,
дозволеним
до
застосування
вагітним.

Епідеміологічні
висновки
відносно
ризику
тератогенності
під впливом
інгібіторів АПФ
протягом І
триместру
вагітності
неоднозначні.
Не можна
виключати
деякого
підвищення
ризику. Пацієнток,
які планують
вагітність,
слід перевести
на
альтернативне
антигіпертензивне
лікування,
яке має
затверджений
профіль
безпеки застосування
у період
вагітності.

Відомо,
що
застосування
інгібіторів АПФ
під час ІІ і
ІІІ триместрів
вагітності
може
спричинити
фетотоксичність
(зниження
функції нирок,
олігогідрамніоз,
ретардацію
окостеніння
черепа) і
неонатальну
токсичність
(ниркову недостатність,
артеріальну
гіпотензію,
гіперкаліємію).

Якщо
застосування
інгібітору
АПФ відбулося
у ІІ
триместрі
вагітності,
рекомендується
провести
ультразвукове
дослідження
функції нирок і
черепа.

За
немовлятами,
матері яких
приймали
інгібітори
АПФ, слід ретельно
спостерігати
на предмет
артеріальної
гіпотензії
(також див.
розділи
«Протипоказання»
та
«Особливості
застосування»).

Період
годування
груддю.

Каптоприл
протипоказаний
у період
годування
груддю.

Здатність
впливати на
швидкість
реакції при
керуванні
автотранспортом
або іншими
механізмами.

Необхідна
обережність
при
керуванні
транспортними
засобами або
при
виконанні іншої
роботи, що
потребує
підвищеної
уваги, оскільки
можливе
зниження
швидкості
реакції,
особливо на
початку
лікування
або при зміні
дозування
препарату, а
також при одночасному
вживанні спиртовмісних
речовин. Такі
ефекти
проявляються
індивідуально
і залежать
від
особливостей
організму
пацієнта.

Спосіб
застосування
та дози.

Дозування
слід
коригувати
залежно від
характеру
захворювання
пацієнта.

Каптоприл
приймають
внутрішньо
до, під час
або після
прийому їжі.
Слід
приймати
препарат
регулярно, в
один і той же
час кожного дня.
Якщо
пропущено
прийом
таблетки, її
слід
прийняти
якомога
раніше; однак
якщо
залишилось
кілька годин
до прийому
наступної
дози, то
наступну
дозу
рекомендовано
прийняти
згідно з
розкладом та
не приймати
пропущену
дозу. Не слід
приймати 2
дози каптоприлу
одночасно.

При
необхідності
призначення
каптоприлу у
дозі 6,25 мг слід
застосовувати
препарат у
відповідному
дозуванні
або в іншій
лікарській
формі.

Артеріальна
гіпертензія.

Рекомендована
початкова
доза
становить 25-50
мг на добу за 2
прийоми щоднно. Через 2-4
тижні
лікування
можна
проводити титрування
дози залежно
від
досягнутого артеріального
тиску до 100-150 мг
на добу за 2
прийоми.
Каптоприл
можна
застосовувати
окремо або з
іншими
антигіпертензивними
препаратами,
особливо з
тіазидними
діуретиками.
Режим
дозування 1
раз на добу
можна застосовувати,
коли
додається
такий
супутній антигіпертензивний
препарат, як
тіазидний
діуретик.

Пацієнтам
із
підвищеною
активністю РААС
(гіповолемією,
реноваскулярною
гіпертензією,
декомпенсованою
серцевою
недостатністю)
терапію
бажано
розпочинати
з одноразової
дози 6,25 мг чи 12,5
мг. Початок
такого
лікування
слід
проводити
під
ретельним медичним
контролем з
подальшим
застосуванням
препарату 2
рази на добу.
Дозу можна поступово
збільшувати
до 50 мг чи 100 мг
на добу за 1 чи 2
прийоми.

Серцева
недостатність.

Початкова  доза – 6,25-12,5 мг 2
або 3 рази на
добу.
Титрування
до
підтримуючої
дози (75-150 мг на
добу) слід
здійснювати
на основі реакції
пацієнта на
лікування
(дані
об’єктивного
обстеження
та переносимості
препарату).
Дозу слід
збільшувати
поступово, з
інтервалами
щонайменше 2
тижні з метою
оцінки
реакції
пацієнта на
лікування.
Максимальна
добова доза
становить 150
мг за 2 прийоми.

Інфаркт
міокарда.

Короткотривале
лікування. Застосування
препарату у
перші 24
години після
інфаркту
міокарда
слід
проводити за
такою схемою:
початкова
доза –
6,25 мг, через 2
години – 12,5 мг і
через 12 годин – ще 25 мг
каптоприлу. З
наступного
дня протягом
4 тижнів
каптоприл   слід   приймати
у дозі 100 мг на
добу,
розподіленій
на 2 прийоми.
Наприкінці
4-тижневого
лікування
слід зробити
повторну
оцінку стану пацієнта
для
прийняття
рішення щодо
лікування на етапі
після
перенесеного
інфаркту
міокарда.

Довготривале
лікування. Якщо
застосування
каптоприлу
не розпочато
протягом
перших 24
годин стадії
гострого інфаркту
міокарда,
рекомендується
розпочинати
лікування у
період між
третім та
шістнадцятим
днями після інфаркту
з моменту,
коли
забезпечено
необхідні
умови
лікування
(стабільна
гемодинаміка
та лікування
будь-якої
залишкової ішемії).
Лікування
слід
розпочинати
у лікарні під
суворим
контролем
(зокрема,
артеріального
тиску) до
моменту
досягнення
дози 75 мг на
добу.
Початкова
доза
препарату
повинна бути
низькою (див.
розділ
«Особливості
застосування»),
зокрема якщо
у пацієнта
нормальний або
низький тиск
на початку
терапії.
Лікування
слід
розпочинати
з дози 6,25 мг,
потім
перейти на
дозу 12,5 мг 3 рази
на добу
протягом 2 днів,
потім – на
дозу 25 мг 3 рази
на добу при
відсутності
побічних
гемодинамічних
реакцій.
Рекомендована
доза для
ефективного
кардіозахисту
протягом
довготривалого
лікування
становить 75-150
мг щоденно за 2 чи 3
прийоми. У
разі
симптоматичної
гіпотензії,
як і при
серцевій
недостатності,
дозу діуретиків
та/або інших
судинорозширювальних
препаратів
можна
зменшити для
досягнення
стабільної
дози
каптоприлу. У
разі необхідності
дозу
каптоприлу
можна регулювати
залежно від
клінічної
реакції
пацієнта. Каптоприл
можна
застосовувати
у комбінації
з іншими
видами
лікування
інфаркту міокарда,
наприклад з
тромболітичними
препаратами, β-блокаторами
та
ацетилсаліциловою
кислотою.

Діабетична
нефропатія у
пацієнтів,
хворих на
цукровий
діабет I типу.

Каптоприл
слід
застосовувати
у дозі 75-100 мг на
добу за 2
прийоми, при
необхідності
– комбінувати
з іншими
антигіпертензивними
препаратами.

Порушення
функції
нирок.

Оскільки
каптоприл в
основному
виводиться
нирками, то
при порушенні
функції
нирок слід
або зменшити
дозу
препарату
або
збільшити
інтервал між його
застосуванням.
Якщо
потрібна
супутня
терапія
діуретиками,
слід
віддавати
перевагу
петльовим
діуретикам
(фуросемід), а
не тіазидним.

Пацієнтам з
порушенням
функції
нирок рекомендована
нижчезазначена
схема дозування
каптоприлу
для
запобігання
його кумуляції
в організмі.

Кліренс
креатиніну
(мл/хв/1,73 м2)

Початкова
добова доза

(мг)

Максимальна
добова доза
(мг)

> 40

25-50

150

21-40

25

100

10-20

12,5

75

< 10

6,25

37,5

Діти.

Ефективність
та безпека
застосування
Каптоприлу
дітям
вивчені
недостатньо.
Застосування
каптоприлу
дітям слід
розпочинати
під
ретельним
медичним
контролем.
Початкова
доза
каптоприлу
становить 0,3
мг/кг маси
тіла. Для
особливих
груп
пацієнтів
(дітям із
нирковою
недостатністю
та у разі
незрілості
сечовидільної
системи)
початкова
доза повинна
становити 0,15
мг/кг маси тіла.
Зазвичай
каптоприл
призначають
дітям 3 рази
на добу, але
інтервал між
введенням потрібно
підбирати
індивідуально,
залежно від
реакції
пацієнта на
введення
препарату.

Пацієнти
літнього
віку.

Як і при
лікуванні
іншими
антигіпертензивними
препаратами,
необхідно
розпочинати
терапію
каптоприлом
з дози 6,25 мг 2
рази на добу,
оскільки у
пацієнтів
літнього
віку можливе
порушення як
функції нирок,
так і функції
інших
органів і
систем. Дозу
слід
титрувати
залежно від
реакції артеріального
тиску на лікарський
засіб,
при цьому
призначати
таку
мінімальну
дозу, яка
може
адекватно
контролювати
тиск.

Діти.

Ефективність
та безпека
застосування
каптоприлу
дітям
вивчені
недостатньо.

Застосовувати
каптоприл
дітям
потрібно лише
у разі
крайньої
необхідності
за призначенням
та під
пильним
наглядом
лікаря.

Передозування.

Симптоми:
виражена
артеріальна
гіпотензія, можливий
розвиток шоку,
ступору,
брадикардії,
електролітного
дисбалансу і
ниркової
недостатності.

Лікування: Для
попередження
всмоктування
великої дози
каптоприлу
потрібно
якомога
швидше
промити
шлунок, застосувати
сорбенти і
сульфат
натрію протягом
30 хвилин
після
прийому
каптоприлу. У
разі виникнення
симптомів
артеріальної
гіпотензії
пацієнту
слід надати
горизонтального
положення та
негайно
провести
корекцію об’єму
плазми та
сольового
балансу.

При тяжких
симптомах
передозування
хворий
підлягає
терміновій
госпіталізації
для
проведення
інтенсивних
заходів
детоксикації,
у тому числі
гемодіалізу,
та заходів,
спрямованих
на збільшення
об’єму
циркулюючої
крові,
нормалізацію
функцій
серцево-судинної,
дихальної та
нервової
систем,
відновлення
функції нирок.
Необхідно
уникати
проведення
гемодіалізу
через високопродуктивні
мембрани з
поліакрилонітритметалосульфату
(АN69),
гемофільтрації
через
можливість
розвитку
анафілактоїдних
реакцій.
Перитонеальний
діаліз неефективний.

Можливе
застосування
ангіотензину-ІІ.
Брадикардію
чи надмірні
загальні
реакції слід
лікувати
шляхом
введення
атропіну.
Слід розглянути
варіант
застосування
кардіостимулятора.
Ефективний
гемодіаліз.

Побічні
реакції.

З
боку
серцево-судинної
системи:
тахікардія,
тахіаритмія,
стенокардія,
артеріальна
гіпотензія,
синдром
Рейно, припливи,
блідість
обличчя,
зупинка
серця,
кардіогенний
шок,
ортостатична
гіпотензія,
прискорене серцебиття.

З
боку
дихальної
системи: сухий,
подразнюючий
(непродуктивний)
кашель і
задишка.
Сухий кашель,
як правило,
проходить
через
декілька
тижнів після
припинення
лікування
каптоприлом.
Також може
спостерігатися
бронхоспазм,
риніт,
алергічний
альвеоліт/
еозинофільна
пневмонія.

З
боку
травного
тракту: нудота,
блювання,
подразнення
шлунка, біль
у животі,
діарея,
закреп,
сухість у
роті, стоматит/
поява
афтозних
виразок, глосит,
пептична
виразка,
панкреатит.

З
боку
гепатобіліарної
системи:
порушення
функції
печінки,
холестаз,
включаючи
жовтяницю,
гепатит, в
тому числі
некротизуючий
гепатит,
підвищення
рівня ферментів
печінки та
білірубіну.
Порушення функції
печінки
зазвичай проходить
після
припинення
лікування каптоприлом.

З
боку
нервової
системи:
запаморочення,
головний
біль,
відчуття втоми,
астенія,
порушення
смакових
відчуттів,
сонливість,
парестезії,
цереброваскулярні
прояви;
атаксія,
включаючи
інсульт і втрату
свідомості.

З
боку системи
крові:
нейтропенія,
у пацієнтів з
аутоімунними
захворюваннями
–
агранулоцитоз,
лейкопенія,
панцитопенія
(зокрема у
пацієнтів з
порушенням
функції
нирок),
анемія
(включаючи апластичну
і
гемолітичну),
тромбоцитопенія,
лімфаденопатія,
еозинофілія.

З
боку імунної
системи:
аутоімунні
захворювання
та/або
позитивний
тест на
антинуклеарні
антитіла.

Метаболічні
порушення:
анорексія,
ацидоз,
гіпоглікемія.

З
боку психіки:
порушення
сну,
сплутаність
свідомості,
депресія.

З
боку органів
зору:
затуманення
зору.

Зміни
з боку шкіри:
свербіж,
висипання,
алопеція,
ангіоневротичний
набряк (див.
розділ
«Особливості
застосування»),
кропив’янка,
синдром
Стівенса-Джонсона,
поліморфна
еритема,
фоточутливість,
еритродермія,
пемфігоїдні
реакції та
ексфоліативний
дерматит.

З
боку
кістково-м’язової
системи: міалгія,
артралгія.

З
боку
сечовидільної
системи:
порушення
функції
нирок,
включаючи
ниркову
недостатність,
поліурію,
олігурію і
часте
сечовипускання,
нефротичний
синдром.

З боку
репродуктивної
системи:
імпотенція,
гінекомастія.

Загальні
порушення: біль у
грудях,
втомлюваність,
слабкість, гарячка.

Лабораторні
показники:
протеїнурія,
гіперкаліємія,
гіпонатріємія
(найчастіше
спостерігається
при дотриманні
безсольової
дієти з
одночасним
прийомом
діуретиків),
підвищений
рівень
сечовини,
креатиніну і
білірубіну в
сироватці
крові, а
також
зниження
рівня гемоглобіну,
гематокриту
і підвищення
швидкості
осідання
еритроцитів,
лейкопенія, тромбоцитопенія,
еозинофілія,
підвищений
титр
антинуклеарних
антитіл.
Каптоприл може
спричинити
хибнопозитивний
результат
аналізу сечі
на ацетон.

Ангіоневротичний
набряк
обличчя,
повік, язика,
периферичні
набряки
траплялися
приблизно у
одного на 1000
пацієнтів.

Інтерстиціальний
ангіонабряк
спостерігався
у пацієнтів,
які
лікувалися
інгібіторами
АПФ.

Термін
придатності. 2 роки.

Умови
зберігання.

Зберігати в
оригінальній
упаковці при
температурі
не вище 25 ºС.

Зберігати в
недоступному
для дітей
місці.

Упаковка.

По 10
таблеток у
блістері; по 2
блістери у
коробці.

Категорія
відпуску. За
рецептом.

Виробник.

ТОВ
«АСТРАФАРМ».

Місцезнаходження
виробника та
адреса місця
провадження
його
діяльності.

Україна, 08132,
Київська
обл.,
Києво-Святошинський
р-н, м. Вишневе,
вул.
Київська, 6.

ИНСТРУКЦИЯ

по
медицинскому
применению
лекарственного
средства

КАПТОПРИЛ

(СAPTOPRIL)

Состав:

действующее
вещество: captopril;

1 таблетка
содержит
каптоприла* 25
мг;

вспомогательные
вещества:
целюллоза
микрокристаллическая;
лактоза,
моногидрат;
крахмал
картофельный;
магния
стеарат.

* В
пересчете на
100 % вещество.

Лекарственная
форма. Таблетки.

Основные
физико-химические
свойства:
таблетки
белого цвета со
специфическим
запахом, плоскоцилиндрической
формы со
скошенным
краями и
риской.

Фармакотерапевтическая
группа.

Средства,
действующие
на
ренин-ангиотензиновую
систему.
Ингибиторы
ангиотензинпревращающего
фермента
(АПФ),
монокомпонентные.
Код АТХ С09А
А01.

Фармакологические
свойства.

Фармакодинамика.

Каптоприл –
первый
синтетический
ингибитор
ангиотензинпревращающего
фермента
(АПФ), который
нашел
применение в
медицинской
практике.
Блокируя
превращение
ангиотензина
І в
ангиотензин
II, каптоприл
оказывает
сосудорасширяющее
действие,
благодаря
которому
уменьшает
общее периферическое
сосудистое
сопротивление
(постнагрузку),
давление
«заклинивания»
в легочных
капиллярах
(преднагрузка)
и
сопротивление
в легочных
сосудах;
повышает
минутный
объем сердца
и
толерантность
к нагрузке.
При длительном
применении
каптоприл
уменьшает выраженность
гипертрофии
миокарда левого
желудочка, предупреждает
прогрессирование
сердечной недостаточности
и замедляет
развитие
дилатации левого
желудочка. Снижает
тонус выносных
артериол
клубочков почек,
тем самым улучшая
внутриклубочковую
гемодинамику,
и препятствует
развитию диабетической
нефропатии.

Положительные
эффекты
ингибиторов АПФ
проявляются
главным
образом
вследствие
угнетения
ренин-ангиотензин-альдостероновой
системы
(РААС) плазмы
крови. Ренин
– это
эндогенный
фермент,
который синтезируют
почки и
который
поступает в общее
кровообращение,
где он
превращает
ангиотензиноген
в ангиотензин-I,
относительно
неактивный
декапептид.
Затем
ангиотензин-I
превращается
при помощи
АПФ,
пептидилдипептидазы,
в ангиотензин-II.
Ангиотензин-II
– это мощный
вазоконстриктор,
отвечающий
за сужение
артериальных
сосудов и
повышение
артериального
давления, а
также за
стимуляцию
надпочечников
относительно
продуцирования
альдостерона.
Угнетение
АПФ приводит
к снижению
уровня ангиотензина-II
в плазме
крови, что
уменьшает
вазопрессорную
активность и
продуцирование
альдостерона.
Хотя
снижение
уровня
последнего
небольшое,
может
произойти
незначительное
увеличение
концентраций
калия в
сыворотке
крови,
параллельно
с потерей
натрия и жидкости.
Блокировка
отрицательной
обратной
связи
ангиотензина-II
с
продуцированием
ренина приводит
к увеличению
активности
ренина в плазме
крови.

Другой
функцией
превращающего
фермента является
деградация
мощного
вазодепрессивного
кининпептидбрадикинина
до неактивных
метаболитов.
Поэтому
угнетение
АПФ приводит
к увеличению
активности
каликреин-кинин-системы,
которая
участвует в
расширении
периферических
сосудов
путем
активации
простагландиновой
системы;
возможно, этот
механизм
приобщен к
гипотензивному
эффекту
ингибиторов
АПФ и
отвечает за
определенные
побочные
реакции.

Снижение
артериального
давления
обычно
происходит
максимум
через 60-90 минут
после
перорального
введения
индивидуальной
дозы
каптоприла.
Длительность
эффекта зависит
от дозы.
Снижение
артериального
давления
может
прогрессировать,
и чтобы достичь
максимального
терапевтического
эффекта,
может
потребоваться
несколько
недель терапии.
Эффекты
каптоприла и
тиазидных диуретиков
относительно
снижения
артериального
давления
дополняют
друг друга.

Фармакокинетика.

При
применении
внутрь
препарат быстро
и почти полностью
(не меньше 75 %) всасывается
из пищеварительного
тракта. В
присутствии еды
биодоступность
снижается на
30-40 %.
Максимальная
концентрация
в плазме крови
достигается
через 30-90 мин. Связывание
с белками, большей
частью с
альбумином, составляет
25-30 %. Каптоприл
проходит через
гистогематические
барьеры, за исключением
гематоэнцефалического
барьера,
проникает
через
плаценту.
Метаболизируется
в печени. Период
полувыведения
составляет
меньше 3 часов
и увеличивается
при почечной недостаточности.

Экскретируется
больше всего почками
как в виде
метаболитов,
так и в неизмененном
виде (до 50 %). В
течение 24 часов
выводится 95 % всосавшегося
препарата.
Максимальное
снижение
артериального
давления после
применения
внутрь наблюдается
через 60-90 мин. Длительность
гипотензивного
эффекта
дозозависимая
и достигает
оптимальных
значений в
течение нескольких
недель.

Период
кормления
грудью. Есть
данные, что у
женщин,
принимающих
перорально
каптоприл
100 мг 3 раза в
сутки ежедневно,
средний
пиковый
уровень в
грудном молоке
составлял 4,7
мкг/л через 3,8
часа после
приема дозы.
Согласно
этим данным
максимальная
суточная
доза, которую
может
получить
младенец,
составляет
меньше 0,002 %
суточной
дозы матери.
Каптоприл
можно вывести
из общего
кровообращения
при помощи
гемодиализа
и
перитонеального
диализа.
Клиренс
путем
гемодиализа
составляет 4,8-7,2
л/час, в
зависимости
от
применяемых
фильтров. В
течение
4-часового
гемодиализа
30-40 % каптоприла
выводятся из
крови, в то
время когда
выведение
метаболитов
является несколько
меньшим.

Дисульфидные
метаболиты каптоприла
выводятся
почками
медленнее, чем
каптоприл.
Поскольку
дисульфидные
метаболиты в
организме
снова
превращаются
в каптоприл,
то
накопления
каптоприла
можно
ожидать у
пациентов с
почечной
недостаточностью.
Накопление
метаболитов
каптоприла у
пациентов с
почечной
недостаточностью
вызывает сильнейший
фармакодинамический
эффект и пролонгированное
действие.
Поэтому для
таких
пациентов
дозы
каптоприла
следует корректировать
в
соответствии
с функцией
почек.

У пациентов
с
нарушениями
функции
печени РААС
функционирует
нормально.
Поскольку
каптоприл –
это препарат,
а не
пролекарство,
его эффект
сравним с таковым,
который
наблюдался у
пациентов с
артериальной
гипертензией
без
нарушений
функции
печени.

У
пациентов с
сердечной
недостаточностью
выведение
каптоприла
замедляется.
Поэтому
пациентов с
сердечной
недостаточностью
следует
лечить меньшей
начальной
дозой
каптоприла, и
дозы следует
корректировать
в
соответствии
с достижением
терапевтического
эффекта.

Фармакокинетика
каптоприла у
здоровых добровольцев
пожилого
возраста
такая же, как
у младших по
возрасту
здоровых
добровольцев.
Поэтому
пациентам
пожилого
возраста с
артериальной
гипертензией
и нормальной
функцией
почек можно
вводить
обычные
ежедневные
дозы каптоприла.

Клинические
характеристики.

Показания.

– Артериальная
гипертензия.

– Сердечная
недостаточность.
Каптоприл назначать
для лечения хронической
сердечной недостаточности
со снижением
систолической
функции желудочков,
а также в
комбинации с
диуретиками и,
при необходимости,
с дигиталисом
и
β-блокаторами.

–  Инфаркт
миокарда:

• для кратковременного
(4 недели) лечения
возможно назначение
каптоприла в
течение 24 часов
после
перенесенного
инфаркта миокарда
пациентам со
стабильным состоянием;

• для
длительной
профилактики
симптоматической
сердечной недостаточности
лекарственного
средства
показано пациентам
с клинически
стабильным состоянием
с бессимптомной
дисфункцией
левого желудочка
(фракция выброса
≤ 40 %).

– Диабетическая
нефропатия у больных
с сахарным диабетом
I типа, которая
проявляется
макропротеинурией.

Противопоказания.

– Повышенная
чувствительность
к каптоприлу или
к вспомогательным
веществам
препарата, а
также к другим
ингибиторам
АПФ;

– отек
Квинке (в том
числе в
анамнезе, после
применения
ингибиторов
АПФ, наследственный/идиопатический);

– сужение
устья аорты или
митральный
стеноз, наличие
других препятствий
оттока крови из
левого желудочка
сердца;

– гипертрофическая
кардиомиопатия
с низким сердечным
выбросом;

–
первичный гиперальдостеронизм;

– гиперкалиемия;

– тяжелые нарушения
функции почек;
двустороннее
сужение почечных
артерий или сужение
артерии единой
почки; состояние
после
пересадки почки;

– врожденный
(идиопатический)
ангионевротический
отек;

–
порфирия;

– непереносимость
галактозы,
дефицит лактазы,
синдром
глюкозо-галактозной
мальабсорбции;

– беременность;
также противопоказано
женщинам,
планирующим
забеременеть
(см. раздел
«Применение в
период беременности
или кормления
грудью»);

– период
кормления
грудью (см.
раздел
«Применение
в период
беременности
или кормления
грудью»);

–
одновременное
применение
каптоприла с
препаратами,
содержащими
алискирен,
пациентам,
больным сахарным
диабетом, или
пациентам с
почечной
недостаточностью
(скорость
клубочковой
фильтрации ˂
60 мл/мин/1,73 м2).

Взаимодействие
с другими лекарственными
средствами и другие
виды взаимодействий.

Калийсберегающие
диуретики или
пищевые
добавки с калием.
Ингибиторы
АПФ снижают потерю
калия, вызванную
приемом диуретиков.
Калийсберегающие
диуретики (например,
спиронолактон,
триамтерен или
амилорид),
добавки с калием
или заменители
соли, содержащие
калий, могут
привести к гиперкалиемии.
При одновременном
назначении из-за
имеющейся гипокалиемии
их следует применять
с большой осторожностью
и с частым
контролем
концентрации
калия в сыворотке
крови.

Диуретики (тиазидные
или петлевые
диуретики).
Предыдущее лечение
диуретиками в
больших
дозах может
привести к снижению
объема
циркулирующей
крови и повышению
риска развития
значительной
гипотонии (см.
раздел «Особенности
применения»).
Гипотонический
эффект можно уменьшить
путем прекращения
приема диуретика,
увеличения употребления
соли и жидкости
или начав
терапию с
низкой дозы
каптоприла.
Однако не выявлено
ни одного клинически
значимого
взаимодействия
с гидрохлоротиазидом
или фуросемидом.

Другие
антигипертензивные
препараты. Одновременный
прием
каптоприла с другими
антигипертензивными
препаратами (например
β-блокаторами
и
блокаторами
кальциевых
каналов
пролонгированного
действия) является
безопасным, и
сопутствующий
прием таких
препаратов
может повысить
гипотензивный
эффект
каптоприла. Следует
с осторожностью
осуществлять
лечение нитроглицерином,
другими нитратами
или другими
препаратами.

Данные
клинических
испытаний
показали, что
двойная
блокада РААС
путем
комбинированного
применения
ингибиторов
АПФ, блокаторов
рецепторов
ангиотензина-ІІ
или
алискирена
связана с более
высокой
частотой
проявлений
побочных
реакций, таких
как
артериальная
гипотензия,
гиперкалиемия
и снижение
функции
почек
(включая
острую
почечную
недостаточность),
по сравнению
с отдельным
применением
препаратов,
действующих
на РААС.

Лечение
острого инфаркта
миокарда.
Каптоприл
можно принимать
одновременно
с ацетилсалициловой
кислотой (в
кардиологических
дозах),
тромболитиками,
β-блокаторами
и/или нитратами
пациентам с инфарктом
миокарда.

Литий. Одновременное
применение
ингибиторов
АПФ и лития
может вызвать
временное повышение
уровня лития
в сыворотке
крови и интоксикацию
литием. Сопутствующий
прием
ингибиторов
АПФ и тиазидных
диуретиков
может дополнительно
увеличить уровень
лития в сыворотке
крови и повысить
риск интоксикации
литием. Поэтому
не рекомендуется
одновременный
прием
каптоприла с
литием. Если
такая комбинация
препаратов
необходима,
то следует осуществлять
тщательный
мониторинг уровня
лития в сыворотке
крови.

Трициклические
антидепрессанты/нейролептики. Сопутствующий
прием определенных
трициклических
антидепрессантов
и
нейролептиков
с
ингибиторами
АПФ может
привести к дополнительному
снижению
артериального
давления (см. раздел
«Особенности
применения»).
Возможна
постуральная
гипотензия.

Аллопуринол,
прокаинамид,
цитостатические
или иммуносупрессивные
препараты. Одновременное
их применение
с
ингибиторами
АПФ повышает
риск
лейкопении,
особенно когда
последние
применялись
в дозах, превышающих
рекомендуемые.

Нестероидные
противовоспалительные
препараты (НПВП). Ингибиторы
АПФ и НПВП проявляют
дополнительное
влияние на повышение
уровня калия
в сыворотке
крови, что
может вызвать
нарушения
функции почек.
Обычно этот эффект
обратимый. Редко
возможна
острая почечная
недостаточность,
особенно у пациентов
с нарушениями
функции почек,
например у пациентов
пожилого возраста
или обезвоженных
пациентов. Длительное
введение НПВП
может снизить
антигипертензивный
эффект
ингибиторов
АПФ.

Симпатомиметики. Могут уменьшать
антигипертензивный
эффект
ингибиторов
АПФ, поэтому следует
тщательно наблюдать
за показателями
артериального
давления у
пациента.

Антидиабетические
препараты.
Ингибиторы
АПФ, включая
каптоприл, могут
усиливать
антигликемический
эффект инсулина
и других
пероральных
антидиабетических
препаратов
(сульфонилмочевины)
у пациентов, больных
сахарным диабетом.
Такой эффект встречается
очень редко, но
при его возникновении
появляется необходимость
снижения дозы
антидиабетических
препаратов
при одновременном
лечении
ингибиторами
АПФ.

Ингибиторы
mTOR (например,
сиролимус,
эверолимус,
темсиролимус).
Пациенты,
которые
принимают
одновременно
ингибиторы mTOR,
могут иметь
повышенный
риск
развития
ангионевротического
отека (см. раздел
«Особенности
применения»).

Особенности
применения.

Двойная
блокада РААС.
Комбинированное
применение
ингибиторов
АПФ,
блокаторов
рецепторов
ангиотензина-ІІ
или
алискирена
повышает
риск возникновения
гипотензии,
гиперкалиемии
и приводит к
снижению
функций
почек
(включая острую
почечную
недостаточность).
Поэтому двойная
блокада РААС
путем
комбинированного
применения ингибиторов
АПФ,
блокаторов
рецепторов ангиотензина-ІІ
или
алискирена
не рекомендуется.

Если
терапия
двойной
блокадой
безусловно
необходима,
ее следует
проводить
под наблюдением
врача с
частой
проверкой
функций
почек, уровня
электролитов
и артериального
давления.

Нельзя
одновременно
применять
ингибиторы
АПФ и
блокаторы
рецепторов
ангиотензина-ІІ
пациентам,
больным
диабетической
нефропатией.

Артериальная
гипотензия. Редко возможно
возникновение
артериальной
гипотензии у пациентов
с артериальной
гипертензией,
у которых наблюдается
уменьшенный
объем крови и/или
снижение количества
натрия вследствие
терапии диуретиками,
ограниченного
употребления
пищевой соли,
а также вследствие
диареи, рвоты
или гемодиализа.
Перед назначением
ингибиторов
АПФ следует откорректировать
объем циркулирующей
крови (ОЦК), а
также решить вопрос
о назначении
наиболее
низкой эффективной
дозы
препарата.

Пациенты
с сердечной недостаточностью также находятся
в группе риска
возникновения
симптоматической
гипотензии
при
применении
ингибиторов
АПФ. Поэтому
таким пациентам
рекомендовано
назначать более
низкую начальную
дозу
каптоприла. Повышение
дозы
ингибиторов
АПФ и диуретиков
следует
проводить под
тщательным наблюдением
врача.

Чрезмерное
снижение
артериального
давления у пациентов
с цереброваскулярной
и ишемической
болезнью
сердца
повышает риск
возникновения
инфаркта миокарда
и инсульта. В
случае возникновения
гипотонии
пациенту
необходимо придать
горизонтальное
положение  (положить
на спину),  а при необходимости
– увеличить
ОЦК за счет
введения 0,9 % раствора
натрия
хлорида.

Реноваскулярная
гипертензия. Существует
повышенный
риск возникновения
гипотонии и почечной
недостаточности,
когда пациенты
с двусторонним
стенозом почечных
артерий или
со стенозом
артерии единой
почки принимают
ингибиторы
АПФ. В таком случае
возможно прекращение
функции почек
с незначительными
колебаниями
показателя уровня
креатинина в сыворотке
крови, поэтому
рекомендуется
начинать
лечение
таких пациентов
с малых доз
каптоприла и
под тщательным
наблюдением врача,
а во время лечения
проводить
титрование
дозы и постоянно
следить за
функцией почек.

Нарушения
функции почек. Пациенты
с нарушениями
функции почек
(клиренс
креатинина

≤ 40 мл/мин) нуждаются
в корректировании
дозировки в
соответствии
с клиренсом
креатинина (см.
раздел «Способ
применения и
дозы»). Во
время приема
каптоприла у
таких пациентов
следует постоянно
контролировать
уровень калия
и креатинина
в сыворотке
крови.

Ангионевротический
отек.
Редко во
время лечения
ингибиторами
АПФ, в
частности в
течение первых
недель лечения,
возможно развитие
ангионевротического
отека конечностей,
лица, губ,
слизистых
оболочек, языка,
гортани и/или
голосовой щели.
Однако очень
редко ангионевротический
отек может развиваться
вследствие длительного
лечения
ингибиторами
АПФ. В таких случаях
следует немедленно
прекратить лечение.
Ангионевротический
отек языка,
голосовой щели
и/или гортани
может быть
смертельным, поэтому
нужно немедленно
купировать
такие реакции,
госпитализировать
пациента и наблюдать
за ним не
меньше 12-24 часов
до полного исчезновения
симптомов.

Кашель. Были сообщения
о возникновении
кашля во
время лечения
ингибиторами
АПФ. Кашель
характеризовался
как непрерывный,
сухой,
непродуктивный,
прекращавшийся
после отмены
терапии.

Печеночная
недостаточность.
Ингибиторы
АПФ в редких случаях
ассоциировались
с синдромом, который
начинается с
холестатической
желтухи,
прогрессирует
до внезапного
некротического
гепатита и иногда
приводит к
летальному исходу.
Механизм развития
этого
синдрома остается
непонятным. Поэтому
если во время
лечения
ингибиторами
АПФ возникает
желтуха или повышение
уровня
ферментов печени,
то лечение следует
немедленно прекратить
и тщательно следить
за состоянием
пациента.

Гиперкалиемия. В
течение лечения
ингибиторами
АПФ, включая
каптоприл, у некоторых
пациентов может
увеличиться уровень
калия в крови.
Риск возникновения
гиперкалиемии
повышен у пациентов
с почечной недостаточностью,
сахарным диабетом,
у тех, кто одновременно
принимает калийсберегающие
диуретики,
добавки с калием
или заменители
соли, содержащие
калий, или другие
препараты, которые
могут вызвать
гиперкалиемию
(например,
гепарин). Если
одновременный
прием вышеперечисленных
препаратов считается
необходимым,
рекомендовано
регулярно проверять
уровень калия
в сыворотке
крови.

Стеноз
аорты или митрального
клапана/гипертрофическая
кардиомиопатия.
Ингибиторы
АПФ следует
принимать с осторожностью
пациентам со
стенозом
аорты или митрального
клапана и
обструкцией
выводящего
тракта левого
желудочка. Необходимо
избегать приема
каптоприла
при развитии
кардиогенного
шока и значительных
гемодинамических
нарушений.

Литий. Комбинация
лития и
каптоприла
не рекомендуется
(см. раздел «Взаимодействие
с другими лекарственными
средствами и другие
виды взаимодействий»).

Нейтропения/агранулоцитоз. Были сообщения
о возникновении
нейтропении/агранулоцитоза,
тромбоцитопении
и анемии у пациентов,
принимающих
ингибиторы
АПФ. У пациентов
с нормальной
функцией почек
и без других
отягчающих
факторов
нейтропения
возникает редко.

Каптоприл
следует осторожно
применять пациентам
с поражением сосудов
при коллагенозах
(например,
системная красная
волчанка,
склеродермия),
в случае сопутствующей
терапии
антидепрессантами,
аллопуринолом
или прокаинамидом
особенно если
есть нарушения
функции почек.
У некоторых из
таких пациентов
может развиться
серьезная инфекция,
которая иногда
не реагирует
на интенсивную
терапию
антибиотиками.

Если
таким пациентам
применяют
каптоприл, то
рекомендуется
проводить
контроль количества
лейкоцитов в
крови и проверять
развернутую
формулу крови
до начала лечения,
через каждые
2 недели в
течение первых
3 месяцев лечения
и периодически
после этого.
Для пациентов
следует
провести инструктаж
относительно
необходимости
немедленного
сообщения врачу
о каких-либо признаках
инфекции (например,
о воспалении
горла, лихорадке)
и проведения
анализа крови
с развернутой
лейкоцитарной
формулой.
Каптоприл и другой
сопутствующий
препарат (см. раздел
«Взаимодействие
с другими лекарственными
средствами и другие
виды взаимодействий»)
следует немедленно
отменить, если
выявлена или
подозревается
нейтропения
(нейтрофилов
меньше 1000/мм3).

У большинства
пациентов количество
нейтрофилов быстро
возвращается
в норму после
прекращения
приема
каптоприла.

Протеинурия. Протеинурия
может возникать
у пациентов с
нарушениями
функции почек
или при приеме
высоких доз
ингибиторов
АПФ.

Уровень
общего белка в
моче больше 1
г в день наблюдался
приблизительно
у 0,7 % пациентов, которые
принимали
каптоприл. Большинство
из этих пациентов
имели болезнь
почек или принимали
относительно
высокие дозы
каптоприла (свыше
150 мг в сутки) либо
имелись эти
оба фактора.
Нефротический
синдром наблюдается
у 1/5 пациентов с
протеинурией.
В большинстве
случаев
протеинурия
уменьшается или
исчезает в
течение 6 месяцев
независимо от
приема
каптоприла. У
пациентов с
протеинурией
редко изменяются
такие
параметры
функции почек,
как уровень мочевины
и креатинина
в сыворотке
крови.

У пациентов,
перенесших
заболевания почек,
следует определять
уровень белка
в моче
(тест-полосковый
анализ первой
порции утренней
мочи) перед началом
лечения и периодически
после него.

Анафилактоидные
реакции во время
проведения
десенсибилизации
аллергеном из
яда перепончатокрылых
насекомых могут
возникать у пациентов
при одновременном
приеме
ингибиторов
АПФ, что в редких
случаях может
представлять
угрозу жизни.
Таких реакций
можно избежать
путем временного
прекращения
терапии
ингибиторами
АПФ перед каждой
десенсибилизацией,
но реакции могут
возникнуть опять
при случайной
повторной
антигенной
стимуляции
препаратом. Поэтому
рекомендуется
с осторожностью
проводить
терапию
ингибиторами
АПФ у пациентов,
проходящих
такие
процедуры
десенсибилизации.

Были
сообщения о возникновении
у пациентов
анафилактоидных
реакций в
течение диализа
с применением
мембран с высокой
проницаемостью/афереза липопротеинами
низкой плотности
с
декстрин-сульфатом.
Следует принять
решение о
применении другого
типа диализа,
мембраны или
препаратов другой
группы для
таких пациентов.

Гиперчувствтельность/ангионевротический
отек. Пациенты,
которые
принимают
одновременно
ингибиторы mTOR (например,
сиролимус,
эверолимус,
темсиролимус),
могут иметь
повышенный
риск развития
ангионевротического
отека
(например, отеки
дыхательных
путей или
языка с
нарушением
дыхания или
без него) (см.
раздел «Взаимодействие
с другими
лекарственными
средствами и
другие виды
взаимодействий»).

Хирургическое
вмешательство/анестезия. В
случае серьезного
хирургического
вмешательства
при
применении
анестезии у пациентов
может возникать
артериальная
гипотензия.
При снижении
артериального
давления
рекомендуется
пополнение
ОЦК.

Сахарный
диабет. У пациентов
с сахарным диабетом,
принимающих
пероральные
противодиабетические
препараты или
инсулин, в
течение первого
месяца сопутствующего
применения
ингибиторов
АПФ следует тщательно
проверять уровень
гликемии в
крови.

Этнические
особенности. Как и другие
ингибиторы
АПФ,
каптоприл является
менее эффективным
антигипертензивным
препаратом
для пациентов
негроидной
расы, возможно
из-за большего
распространения
низкорениновой
эссенциальной
артериальной
гипертензии.

Применение
в период
беременности
или
кормления
грудью.

Беременность.

Лекарственное
средство
противопоказано
применять
беременным
или женщинам,
планирующим
забеременеть.
Если во время
лечения этим
средством
подтверждается
беременность,
его
применение
необходимо
немедленно прекратить
и заменить
другим
лекарственным
средством,
разрешенным
к применению
беременным.

Эпидемиологические
выводы
относительно
риска
тератогенности
под влиянием
ингибиторов
АПФ в течение
І триместра
беременности
неоднозначны.
Нельзя
исключать некоторого
повышения
риска. Пациенток,
планирующих
беременность,
следует
перевести на
альтернативное
антигипертензивное
лечение,
имеющее
утвержденный
профиль
безопасности
применения в
период
беременности.

Известно,
что
применение
ингибиторов
АПФ во время
ІІ и ІІІ триместров
беременности
может
вызвать фетотоксичность
(снижение
функции
почек, олигогидрамниоз,
ретардацию
окостенения
черепа) и
неонатальную
токсичность
(почечную
недостаточность,
артериальную
гипотензию,
гиперкалиемию).

Если
применение
ингибитора
АПФ происходило
в ІІ
триместре
беременности,
рекомендуется
провести
ультразвуковое
исследование
функции
почек и
черепа.

За
младенцами,
матери
которых
принимали ингибиторы
АПФ, следует
тщательно
наблюдать на
предмет
артериальной
гипотензии
(также см.
разделы
«Противопоказания»
и
«Особенности
применения»).

Период
кормления
грудью.

Каптоприл
противопоказан
в период
кормления
грудью.

Способность
влиять на
скорость
реакции при
управлении
автотранспортом
или другими
механизмами.

Необходима
осторожность
при управлении
транспортными
средствами или
при выполнении
другой работы,
требующей повышенного
внимания, поскольку
возможно снижение
скорости
реакции, особенно
в начале лечения
или при изменении
дозирования
препарата, а
также при
одновременном
употреблении
спиртосодержащих
веществ. Данные эффекты
проявляются индивидуально
и зависят от особенностей
организма пациента.

Способ
применению и
дозы.

Дозирование
следует корректировать
в
зависимости от
характера заболевания
пациента.

Каптоприл
принимают
внутрь до, во
время или после
приема еды. Следует
принимать
препарат
регулярно, в
одно и тоже время
каждый день. Если
пропущен прием
таблетки, ее следует
принять как
можно раньше;
однако если осталось
несколько часов
до приема следующей
дозы, то следующую
дозу
рекомендовано
принять согласно
расписанию и
не принимать
пропущенную
дозу. Не следует
принимать 2
дозы
каптоприла одновременно.

При необходимости
назначения
каптоприла в
дозе 6,25 мг следует
применять
препарат в
соответствующей
дозировке или
в другой лекарственной
форме.

Артериальная
гипертензия.

Рекомендуемая
начальная
доза составляет
25-50 мг в сутки в 2
приема ежедневно.
Через 2-4 недели
лечения можно
проводить
титрование
дозы в
зависимости
от достигнутого
артериального
давления до 100-150
мг в сутки в 2
приема.
Каптоприл
можно применять
отдельно или с
другими
антигипертензивными
препаратами,
особенно с тиазидными
диуретиками.
Режим дозирования
1 раз в сутки
можно применять,
если добавляется
такой сопутствующий
антигипертензивный
препарат как
тиазидный диуретик.

Пациентам с
повышенной
активностью РААС
(гиповолемией,
реноваскулярной
гипертензией,
декомпенсированной
сердечной недостаточностью)
терапию желательно
начинать с
одноразовой
дозы 6,25 мг или 12,5
мг. Начало
такого лечения
следует
проводить под
тщательным
медицинским
контролем с
дальнейшим
применением
препарата 2
раза в сутки.
Дозы можно
постепенно увеличивать
до 50 мг или 100 мг в
сутки в 1 или 2
приема.

Сердечная
недостаточность.

Начальная
доза – 6,25-12,5 мг 2 или
3 раза в сутки.
Титрование до
поддерживающей
дозы (75-150 мг в
сутки) следует
осуществлять
на основании
реакции пациента
на лечение (данные
объективного
обследования
и
переносимости
препарата).
Дозу следует увеличивать
постепенно, с
интервалами
не меньше 2 недель
с целью оценки
реакции пациента
на лечение.
Максимальная
суточная
доза составляет
150 мг в 2 приема.
Инфаркт
миокарда.

Кратковременное
лечение. Применение
препарата в
первые 24 часа после
инфаркта миокарда
следует
проводить по
такой схеме: начальная
доза – 6,25 мг,
через 2 часа – 12,5
мг и через 12 часов
– еще 25 мг
каптоприла. Со
следующего
дня в течение
4 недель
каптоприл следует
принимать в дозе
100 мг в сутки, разделенной
на 2 приема.  В конце
4-недельного лечения
следует сделать
повторную оценку
состояния пациента
для принятия
решения относительно
лечения на этапе
после
перенесенного
инфаркта миокарда.

Длительное
лечение. Если
применение
каптоприла
не начато в
течение первых
24 часов стадии
острого инфаркта
миокарда,
рекомендуется
начинать лечение
в период между
третьим и шестнадцатым
днями после инфаркта
с момента, когда
обеспечены
необходимые
условия лечения
(стабильная
гемодинамика
и лечение любой
остаточной ишемии).
Лечение следует
начинать в
больнице под
строгим
контролем (в
частности, артериального
давления) до
момента достижения
дозы 75 мг в
сутки. Начальная
доза
препарата должна
быть низкой (см.
раздел «Особенности
применения»),
в частности если
у пациента
нормальное или
низкое
давление в
начале терапии.
Лечение следует
начинать с
дозы 6,25 мг, затем
перейти на
дозу 12,5 мг 3 раза
в сутки в
течение 2-х дней,
затем – на
дозу 25 мг 3 рази в
сутки при отсутствии
побочных
гемодинамических
реакций.
Рекомендуемая
доза для эффективной
кардиозащиты
в течение длительного
лечения составляет
75-150 мг ежедневно
в 2 или 3 приема. В
случае
симптоматической
гипотензии, как
и при сердечной
недостаточности,
дозу диуретиков
и/или других сосудорасширяющих
препаратов
можно уменьшить
для достижения
стабильной
дозы
каптоприла. В
случае необходимости
дозу каптоприла
можно регулировать
в
зависимости от
клинической
реакции пациента.
Каптоприл
можно применять
в комбинации с
другими
видами лечения
инфаркта миокарда,
например с
тромболитическими
препаратами, β-блокаторами
и ацетилсалициловой
кислотой.

Диабетическая
нефропатия у пациентов,
больных сахарным
диабетом I
типа.

Каптоприл следует
применять в
дозе 75-100 мг в
сутки в 2 приема,
при необходимости
– комбинировать
с другими
антигипертензивными
препаратами.

Нарушения
функции почек.

Поскольку
каптоприл в
основном выводится
почками, то
при нарушении
функции почек
следует или уменьшить
дозу
препарата или
увеличить интервал
между его
применением. Если
нужна сопутствующая
терапия диуретиками,
следует отдавать
предпочтение
петлевым диуретикам
(фуросемид), а
не тиазидным.

Пациентам с
нарушениями
функции почек
рекомендуется
нижеприведенная
схема дозирования
каптоприла
для
предотвращения
его кумуляции
в организме.

Клиренс
креатинина
(мл/мин/1,73 м2)

Начальная
суточная
доза

(мг)

Максимальная
суточная
доза (мг)

> 40

25-50

150

21-40

25

100

10-20

12,5

75

< 10

6,25

37,5

Дети.

Эффективность
и безопасность
применения
Каптоприла детям
изучены
недостаточно.
Применение
каптоприла детям
следует начинать
под тщательным
медицинским
контролем. Начальная
доза
каптоприла составляет
0,3 мг/кг массы тела.
Для особых
групп пациентов
(детям с почечной
недостаточностью
и в случаях
незрелости мочевыделительной
системы) начальная
доза должна составлять
0,15 мг/кг массы тела.
Обычно
каптоприл назначают
детям 3 раза в
сутки, но интервал
между введением
нужно подбирать
индивидуально,
в
зависимости от
реакции пациента
на введение
препарата.

Пациенты
пожилого возраста.

Как и при лечении
другими
антигипертензивными
препаратами, необходимо
начинать
терапию
каптоприлом с
дозы 6,25 мг 2 раза
в сутки, поскольку
у пациентов пожилого
возраста возможны
нарушения как
функции почек,
так и функции
других органов
и систем.
Дозу следует
титровать в
зависимости от
реакции
артериального
давления на лекарственное
средство, при
этом назначать
такую минимальную
дозу, которая
может
адекватно
контролировать
давление.

Дети.

Эффективность
и безопасность
применения
каптоприла детям
изучены
недостаточно.

Применять
каптоприл детям
нужно только
в случае
крайней необходимости
по назначению
и под тщательным
наблюдением врача.

Передозировка.

Симптомы: выраженная
артериальная
гипотензия, возможно
развитие шока,
ступора,
брадикардии, электролитного
дисбаланса и почечной
недостаточности.

Лечение: для
предупреждения
всасывания
большой дозы
каптоприла
нужно как
можно скорее
промыть желудок,
применить
сорбенты и
сульфат
натрия в течение
30 минут после
приема
каптоприла. В
случае возникновения
симптомов
артериальной
гипотензии
пациенту следует
придать
горизонтальное
положение и немедленно
провести коррекцию
объема плазмы
и солевого
баланса.

При тяжелых
симптомах
передозировки
больной подлежит
срочной госпитализации
для проведения
интенсивных мер
детоксикации,
в том числе
гемодиализа, и
мер, направленных
на увеличение
объема
циркулирующей
крови, нормализацию
функций сердечно-сосудистой,
дыхательной и
нервной
систем, восстановление
функции почек.
Необходимо избегать
проведения
гемодиализа
через высокопродуктивные
мембраны с
полиакрилонитритметалосульфата
(АN69), гемофильтрации
из-за возможности
развития
анафилактоидных
реакций. Перитонеальный
диализ неэффективен.

Возможно
применение
ангиотензина-ІІ.
Брадикардия
или
чрезмерные
общие
реакции следует
лечить путем
введения
атропина. Следует
рассмотреть
вариант
применения
кардиостимулятора.
Эффективен гемодиализ.

Побочные
реакции.

Со
стороны сердечно-сосудистой
системы: тахикардия,
тахиаритмия,
стенокардия, артериальная
гипотензия,
синдром
Рейно, приливы,
бледность лица,
остановка
сердца, кардиогенный
шок,
ортостатическая
гипотензия, ускоренное
сердцебиение.

Со
стороны дыхательной
системы: сухой,
раздражающий
(непродуктивный)
кашель и одышка.
Сухой кашель,
как правило,
проходит
через несколько
недель после
прекращения лечения
каптоприлом.
Также может наблюдаться
бронхоспазм,
ринит, аллергический
альвеолит/эозинофильная
пневмония.

Со
стороны
пищеварительного
тракта: тошнота, рвота,
раздражение желудка,
боль в животе,
диарея, запор,
сухость во рту,
стоматит/появление
афтозных язв,
глоссит,
пептическая
язва,
панкреатит.

Со
стороны
гепатобилиарной
системы: нарушения
функции печени,
холестаз,
включая желтуху,
гепатит, в
том числе
некротизирующий
гепатит, повышение
уровня
ферментов печени
и билирубина.
Нарушения
функции печени
обычно
проходят после
прекращения лечения
каптоприлом.

Со
стороны нервной
системы: головокружение,
головная боль,
ощущение утомляемости,
астения, нарушение
вкусовых ощущений,
сонливость,
парестезии,
цереброваскулярные
проявления;
атаксия,
включая инсульт
и потерю сознания.

Со
стороны
системы крови:
нейтропения,
у пациентов с
аутоиммунными
заболеваниями
–
агранулоцитоз,
лейкопения,
панцитопения
(в частности
у пациентов з
нарушениями
функции почек),
анемия
(включая
апластическую
и гемолитическую),
тромбоцитопения,
лимфаденопатия,
эозинофилия.

Со
стороны иммунной
системы: аутоиммунные
заболевания и/или
положительный
тест на
антинуклеарные
антитела.

Метаболические
нарушения:
анорексия,
ацидоз, гипогликемия.

Со
стороны психики: нарушение
сна, спутанность
сознания,
депрессия.

Со
стороны
органов зрения:
затуманивание
зрения.

Изменения
со стороны кожи: зуд, сыпь,
алопеция, ангионевротический
отек (см. раздел
«Особенности
применения»),
крапивница,
синдром Стивенса-Джонсона,
полиморфная эритема,
фоточувствительность,
эритродермия,
пемфигоидные
реакции и эксфолиативный
дерматит.

Со
стороны костно-мышечной
системы: миалгия,
артралгия.

Со
стороны мочевыделительной
системы: нарушения
функции почек,
включая почечную
недостаточность,
полиурию, олигурию
и частое мочеиспускание,
нефротический
синдром.

Со
стороны
репродуктивной
системы: импотенция,
гинекомастия.

Общие
нарушения: боль в
груди, утомляемость,
слабость, лихорадка.

Лабораторные
показатели: протеинурия,
гиперкалиемия,
гипонатриемия
(чаще наблюдается
при соблюдении
бессолевой диеты
с одновременным
приемом диуретиков),
повышенный уровень
мочевины,
креатинина и
билирубина в сыворотке
крови, а также
снижение уровня
гемоглобина,
гематокрита и
повышение скорости
оседания эритроцитов,
лейкопения,
тромбоцитопения,
эозинофилия, повышенный
титр
антинуклеарных
антител.
Каптоприл
может вызвать
ложноположительный
результат
анализа мочи
на ацетон.

Ангионевротический
отек лица,
век, языка, периферические
отеки
случались
приблизительно
у одного на 1000
пациентов.

Интерстициальный
ангиоотек
наблюдался у
пациентов,
которые
лечились
ингибиторами
АПФ.

Срок годности. 2 года.

Условия
хранения.

Хранить в
оригинальной
упаковке при
температуре
не выше 25 ºС.

Хранить в
недоступном
для детей месте.

Упаковка.

По 10
таблеток в блистере;
по 2 блистера в
коробке.

Категория
отпуска. По
рецепту.

Производитель.

ООО «АСТРАФАРМ».

Местонахождение
производителя
и адрес места
осуществления
его деятельности.

Украина, 08132,
Киевская
обл., Киево-Святошинский
р-н, г. Вишневое,
ул. Киевская, 6.