ІНСТРУКЦІЯ

для
медичного
застосування
лікарського
засобу

КЛАРИТРОМІЦИН
ГРІНДЕКС

(CLARITHROMYCIN GRINDEKS)

Склад:

діюча
речовина: кларитроміцин
(clarithromycin);

1 таблетка
містить 250 мг
або 500 мг
кларитроміцину;

допоміжні
речовини: крохмаль
прежелатинізований,
целюлоза мікрокристалічна,
магнію
стеарат, кремнію
діоксид
колоїдний
безводний,
повідон, натрію
кроскармелоза;

оболонка:
гіпромелоза,
титану
діоксид (Е 171),
тальк,
пропіленгліколь.

Лікарська
форма. Таблетки,
вкриті
плівковою
оболонкою.

Основні
фізико-хімічні
властивості:

таблетки
по 250 мг: білі
або майже
білі круглі
двоопуклі
таблетки,
вкриті плівковою
оболонкою;

таблетки
по 500 мг:
білі або
майже білі
довгасті
двоопуклі таблетки,
вкриті
плівковою
оболонкою.

Фармакотерапевтична
група.

Антибактеріальні
засоби для
системного
застосування.
Макроліди.
Код АТХ J01F A09.

Фармакологічні
властивості.

Фармакодинаміка.

Кларитроміцин
–
напівсинтетичний
антибіотик
групи
макролідів.
Антибактеріальна
дія
кларитроміцину
визначається
його зв'язуванням
з
5OS-рибосомальною
субодиницею чутливих
бактерій та
пригніченням
біосинтезу
білка.
Препарат
проявляє
високу
ефективність
in vitro
проти
широкого
спектра
аеробних та
анаеробних
грампозитивних
та
грамнегативних
мікроорганізмів,
у тому числі
госпітальних
штамів.
Мінімальні
пригнічувальні
концентрації
(МПК)
кларитроміцину
зазвичай в два
рази нижчі за
МПК еритроміцину.

Кларитроміцин
in vitro
високоефективний
проти Legionella
pneumophila та Mycoplasma
pneumonie. Діє
бактерицидно
відносно H.рylori,
активність
кларитроміцину
більша при нейтральному
pH, ніж при
кислому pH. In vitro та in
vivo дані
свідчать про
високу ефективність
кларитроміцину
щодо клінічно
значущих
штамів
мікобактерій.
Дослідження in vitro
показали, що
штами Enterobacteriaceae
та Pseudomonas,
як і
грамнегативні
бактерії, що
не продукують
лактозу,
нечутливі до
кларитроміцину.

Мікробіологія.

Кларитроміцин
активний in vitro і в
клінічній
практиці
відносно
більшості
штамів
мікроорганізмів.

Аеробні
грампозитивні
мікроорганізми: Staphylococcus aureus, Streptococcus pneumonia, Streptococcus pyogenes, Listeria monocytogenes.

Аеробні
грамнегативні
мікроорганізми: Haemophilus influenzae, Haemophilus parainfluenzae, Moraxella catarrhаlis, Neisseria gonorrhоeae, Legionella pneumophila.

Інші
мікроорганізми: Mycoplasma pneumoniae, Chlamydia pneumoniae (TWAR).

Мікобактерії: Mycobacterium leprae, Mycobacterium kansasii, Mycobacterium chelonae, Mycobacterium fortuitum, Mycobacterium avium сomplex (MAC),
які
включають Mycobacterium avium, Mycobacterium intracellulare.

Бета-лактамази
мікроорганізмів
не впливають
на
ефективність
кларитроміцину.

Більшість
метицилін- і
оксацилінрезистентних
штамів
стафілококів
не чутливі до
кларитроміцину.

Helicobacter: H.рylori.

Кларитроміцин
активний in vitro відносно
більшості
штамів таких
мікроорганізмів,
однак
клінічна
ефективність
і безпека
його
застосування
не
встановлені.

Аеробні
грампозитивні
мікроорганізми: Streptococcus agalactiae, Streptococci (групи C, F, G), Viridans group streptococci.

Аеробні
грамнегативні
мікроорганізми: Bordetella pertussis, Pasteurella multocida.

Інші
мікроорганізми: Chlamydia trachomatis.

Анаеробні
грампозитивні
мікроорганізми: Clostridium perfringens, Peptococcus niger, Propionibacterium acnes.

Анаеробні
грамнегативні
мікроорганізми: Bacteriodes melaninogenicus.

Спірохети: Borrelia burgdorferi, Treponema pallidum.

Кампілобактерії: Campylobacter jejuni.

Кларитроміцин
чинить
бактерицидну
дію проти кількох
штамів
бактерій: Haemophilus influenzae, Streptococcus
pneumoniae, Streptococcus pyogenes,
Streptococcus agalactiae, Moraxella (Branhamella) catarrhalis, Neisseria gonorrhoeae, H.pylori і Campylobacter spp.

Основним
метаболітом
кларитроміцину
в  організмі
людини
є  мікробіологічно
активний
14-гідроксикларитроміцин
(14-ОН-кларитроміцин).
Для
більшості
мікроорганізмів
мікробіологічна
активність
метаболіту
дорівнює
або в 1-2 рази
слабкіша  материнської
субстанції,
за винятком H.influenzae,
проти якого
ефективність
метаболіту в
2 рази вища. В
умовах in
vitro та in vivo
материнська
субстанція
та її
основний метаболіт
проявляють
або
адитивний,
або
синергічний
ефект проти H.іnfluenzae,
залежно від штаму
мікроорганізму.

Фармакокінетика.

Кларитроміцин
швидко і
добре
абсорбується
у шлунково-кишковому
тракті (ШКТ)
після
перорального
застосування
препарату у
формі
таблеток.
Мікробіологічно
активний
метаболіт           14-гідроксикларитроміцин
утворюється
шляхом
метаболізму
першого
проходження. Кларитроміцин
можна
застосовувати
незалежно
від прийому
їжі, оскільки
їжа не впливає
на
біодоступність
таблеток
кларитроміцину.
Їжа незначно
затримує
початок абсорбції
кларитроміцину
та утворення
14-гідроксиметаболітів.
Фармакокінетика
кларитроміцину
нелінійна,
рівноважна
концентрація
досягається
протягом 2
днів застосування
препарату.
При
застосуванні
250 мг 2 рази на добу
15-20 %
незміненого
препарату
виводиться з
сечею. При
дозі 500 мг 2 рази
на добу
виведення
препарату з
сечею
інтенсивне (приблизно
36 %).
14-гідроксикларитроміцин
є основним
метаболітом,
виводиться з
сечею в кількості
10-15 % прийнятої
дози. Велика
частина залишку
дози
виводиться з
калом,
переважно з жовчю.
5-10 % початкової
сполуки
виявляється
у фекаліях.

При
застосуванні
500 мг
кларитроміцину
3 рази на добу
концентрації
кларитроміцину
у плазмі
крові
підвищуються
порівняно з
дозою 500 мг 2
рази на добу.

Концентрації
кларитроміцину
у тканинах у
декілька
разів
перевищують
концентрацію
препарату в
крові.
Підвищені
концентрації
були
виявлені як в
тонзилярній,
так і в легеневій
тканинах.
Кларитроміцин
у терапевтичних
дозах на 80 %
зв'язується з
білками плазми
крові.

Кларитроміцин
проникає у
слизову
оболонку
шлунка. Вміст
кларитроміцину
у слизовій
оболонці і
тканині
шлунка вищий при
застосуванні
кларитроміцину
разом з омепразолом,
ніж при
монотерапії
кларитроміцином.

Клінічні
характеристики.

Показання.

Лікування
інфекцій,
спричинених
чутливими до
кларитроміцину
мікроорганізмами:

-  Інфекції
верхніх
дихальних
шляхів, тобто
носоглотки
(тонзиліт,
фарингіт), та
інфекції
придаткових
пазух носа.

-  Інфекції
нижніх
дихальних
шляхів
(бронхіт, гостра
крупозна
пневмонія та
первинна атипова
пневмонія).

-  Інфекції
шкіри та
м'яких тканин
(імпетиго, фолікуліт,
еризипелоїд,
фурункульоз,
інфіковані
рани).

-  Гострі
та хронічні
одонтогенні
інфекції.

-  Дисеміновані
або
локалізовані
мікобактеріальні
інфекції,
спричинені Mycobacterium
avium або
Mycobacterium intracellulare. Локалізовані
інфекції,
спричинені Mycobacterium
chelonae, Mycobacterium fortuitum або
Mycobacterium kansasii.

-  Ерадикація
H.pylori у
пацієнтів з
виразкою
дванадцятипалої
кишки при
пригніченні
секреції
соляної кислоти
(активність
кларитроміцину
відносно H.pylori при
нейтральному
pH вища, ніж при
кислому pH).

Протипоказання.

-
Підвищена
чутливість
до
макролідних
антибіотиків
та інших
компонентів
препарату.

-
Одночасне
застосування
з будь-яким
із таких
препаратів:
астемізол,
цизаприд, пімозид,
терфенадин
(оскільки це
може призвести
до
подовження
інтервалу QT
та розвитку
серцевих
аритмій,
включаючи шлуночкову
тахікардію,
фібриляцію
шлуночків та
піруетну
шлуночкову
тахікардію (torsades de pointes)),
алкалоїди
ріжків,
наприклад
ерготамін, дигідроерготамін
(оскільки це
може
призвести до
ерготоксичності),
інгібітори ГМГ-КоА‒редуктази
(статини), що
значною мірою
метаболізуються
CYP3A4 (ловастатин
або симвастатин)
(через
підвищений
ризик
виникнення міопатії,
включаючи
рабдоміоліз
(див. «Особливості
застосування»,
«Взаємодія з
іншими
лікарськими
засобами та
інші види
взаємодій»).

-
Одночасне
застосування
кларитроміцину
і
перорального
мідазоламу
(див.
«Взаємодія з
іншими
лікарськими засобами
та інші види
взаємодій»).

-
Подовження
інтервалу QT
або шлуночкові
аритмії
серця в
анамнезі,
включаючи піруетну
шлуночкову
тахікардію (torsades de pointes)
(див.
«Особливості
застосування»,
«Взаємодія з
іншими
лікарськими засобами
та інші види
взаємодій»).

-
Гіпокаліємія
(ризик
подовження
інтервалу QT).

-
Тяжка
печінкова
недостатність
та супутня
ниркова
недостатність.

-
Одночасне
застосування
кларитроміцину
(та інших
сильних
інгібіторів
CYP3A4) з
колхіцином
пацієнтам з
нирковою або
печінковою
недостатністю
(див. «Особливості
застосування»,
«Взаємодія з
іншими лікарськими
засобами та
інші види
взаємодій»).

-
Кліренс
креатинину
менше 30 мл/хв
(оскільки ця
форма
препарату не дає
можливості
зменшити
дозу нижче 500
мг на добу).

-
Одночасне
застосування
кларитроміцину
з
тикагрелором
або
ранолазином.

Взаємодія
з іншими
лікарськими
засобами та
інші види
взаємодій.

Кларитроміцин
не взаємодіє
з оральними контрацептивами.

Застосування
нижчезазначених
препаратів
суворо
протипоказано
через
можливий розвиток
важких
наслідків
взаємодії.

Цизаприд,
пімозид,
астемізол,
терфенадин.

Підвищення
рівнів
цизаприду,
пімозиду та терфенадину
в сироватці
крові
спостерігалося
при їх
одночасному
застосуванні
з кларитроміцином,
що може
спричинити
збільшення інтервалу
QT і появу
аритмій, у
тому числі шлуночкової
тахікардії,
фібриляції
шлуночків та torsade de pointes.
Подібні
ефекти
відзначалися
і при спільному
застосуванні
астемізолу
та інших
макролідів.

Алкалоїди
ріжків.

Постмаркетингові
повідомлення
свідчать, що одночасне
застосування
кларитроміцину
та
ерготаміну
або
дигідроерготаміну
асоціювалося
з появою
ознак
гострого
ерготизму, що
характеризувалося
вазоспазмом
та ішемією
кінцівок та
інших
органів,
включаючи
ЦНС.
Одночасне
призначення
кларитроміцину
та
алкалоїдів
ріжків
протипоказане
(див. «Протипоказання»).

Інгібітори
Гмг-КоА-редуктази
(статини)

Комбіноване
застосування
кларитроміцину
з
ловастатином
або
симвастатином
протипоказане
(див.
«Протипоказання»),
оскільки ці статини
значною
мірою
метаболізуються
CYP3A4 і одночасне
застосування
з
кларитроміцином
підвищує їх
концентрацію
у плазмі
крові, що, у
свою чергу,
підвищує
ризик
виникнення
міопатії,
включаючи
рабдоміоліз.
Повідомлялося
про розвиток
рабдоміолізу
у пацієнтів
при
сумісному
застосуванні
кларитроміцину
та цих
статинів.
Якщо
лікування кларитроміцином
неможливо
уникнути,
терапію ловастатином
або
симвастатином
необхідно
припинити
під час курсу
лікування.

Слід
з обережністю
призначати
кларитроміцин
одночасно з іншими
статинами. У
ситуаціях,
коли
одночасного
застосування
кларитроміцину
зі статинами
уникнути неможливо,
рекомендується
призначати
найменшу
зареєстровану
дозу статину.
Можливе
застосування
статину, який
не залежить
від
метаболізму CYP3A
(наприклад,
флувастатину).
Необхідний
моніторинг
пацієнтів
щодо
виявлення
ознак і
симптомів міопатії.

Вплив
інших
лікарських
засобів на
фармакокінетику
кларитроміцину.

Лікарські
засоби, що є
індукторами CYP3A
(наприклад,
рифампіцин,
фенітоїн,
карбамазепін,
фенобарбітал,
препарати
звіробою),
можуть
індукувати
метаболізм
кларитроміцину.
Це може
призвести до
субтерапевтичних
рівнів
кларитроміцину
та зниження
його
ефективності.
Крім того,
може бути
необхідним
моніторінг
плазмових
рівнів індуктора
CYP3A, які
можуть бути
підвищені
через
інгібування CYP3A
кларитроміцином
(див. також
інструкцію
для
медичного
застосування
відповідного
індуктора CYP3A4).
Одночасне
застосування
рифабутину і
кларитроміцину
призводило
до
підвищення
рівня
рифабутину
та зниження
рівня
кларитроміцину
в сироватці
крові з
одночасним
підвищенням
ризику появи
увеїту.

Вплив
нижчезазначених
лікарських
засобів на
концентрацію
кларитроміцину
в крові
відомий чи
передбачається,
тому може бути
потрібна
зміна дози
або
застосування
альтернативної
терапії.

Ефавіренц,
невірапін,
рифампіцин,
рифабутин і
рифапентин.

Потужні
індуктори
ферментів
цитохрому Р450, такі
як ефавіренц,
невірапін,
рифампіцин, рифабутин
і рифапентин
можуть
прискорювати
метаболізм
кларитроміцину,
зменшуючи його
концентрацію
в плазмі
крові, але
збільшуючи
концентрацію
14-ОН-кларитроміцину
‒
мікробіологічно
активного
метаболіту. Оскільки
мікробіологічна
активність
кларитроміцину
та
14-ОН-кларитроміцину
різна щодо
різних
бактерій,
очікуваний
терапевтичний
ефект може бути
не
досягнутий
при
сумісному
застосуванні
кларитроміцину
та
індукторів
ферментів
цитохрому Р450.

Етравірин.

Дія
кларитроміцину
послаблювалась
етравірином,
але
концентрація
активного
метаболіту
14-ОН-кларитроміцину
підвищувалась.
Оскільки
14-ОН-кларитроміцин
має знижену
активність
проти
Mycobacterium avium complex (MAC),
загальна
активність
проти цього
патогену
може бути
змінена. Тому
для
лікування МАС
слід
розглянути
можливість
застосування
альтернативних
кларитроміцину
лікарських
засобів.

Флуконазол.

Рівноважні
концентрації
активного
метаболіту
14-ОН-кларитроміцину
значно не
змінювалися
при
одночасному
застосуванні
з флуконазолом.
Зміна дози
кларитроміцину
не потрібна.

Ритонавір.

Застосування
ритонавіру
та
кларитроміцину
призводило
до значного
пригнічення
метаболізму
кларитроміцину.
Cmax
кларитроміцину
підвищувався
на 31 %, Cmin – на 182 % і AUC
– на 77 %. Візначалося
повне
пригнічення
утворення
14-ОН-кларитроміцину.
Через велике
терапевтичне
вікно
зменшення
дози
кларитроміцину
для пацієнтів
з нормальною
функцією
нирок не
потрібне.
Однак для
пацієнтів з
нирковою
недостатністю
необхідна
корекція
дози: для
пацієнтів з CLCR
30-60 мл/хв дозу
кларитроміцину
слід
зменшити на 50 %.
Для пацієнтів
з тяжкою
нирковою
недостатністю
(CLCR <30 мл/хв) дозу
кларитроміцину
слід
зменшити на 75 %.
Дози кларитроміцину,
що
перевищують 1
г/добу, не
слід
застосовувати
разом з
ритонавіром. Такі ж
коригування
дози слід
проводити для
пацієнтів із
порушеннями
функції
нирок при
застосуванні
ритонавіру
як фармакокінетичного
підсилювача
разом з
іншими
інгібіторами
ВІЛ-протеази,
включаючи
атазанавір і
саквінавір.

Вплив
кларитроміцину
на
фармакокінетику
інших
лікарських
засобів.

Антиаритмічні
засоби.

Існують
постмаркетингові
повідомлення
про розвиток
піруетної
шлуночкової
тахікардії,
що виникла
при
одночасному
застосуванні
кларитроміцину
з хінідином
або
дизопірамідом.
Рекомендується
проводити
ЕКГ-моніторінг
для
своєчасного
виявлення
подовження
інтервалу QT.
Під час
терапії
кларитроміцином
слід стежити
за
концентраціями
цих препаратів
у сироватці
крові.

Під
час
постмаркетингового
застосування
були
повідомлення
про
гіпоглікемію
при одночасному
застосуванні
кларитроміцину
і
дизопіраміду,
тому
необхідний
моніторинг
рівня
глюкози
крові при
одночасному
застосуванні
цих засобів.

Пероральні
гіпоглікемічні
засоби/інсулін

При
сумісному
застосуванні
з певними гіпоглікемічними
засобами,
такими як
натеглінід і
репаглінід,
кларитроміцин
може інгібувати
ензим СYP3A, що може
спричинити
гіпоглікемію.
Рекомендований
ретельний
моніторинг
рівня глюкози.

CYP3A-пов’язані
взаємодії.

Одночасне
застосування
з
кларитроміцином
може
призвести до
підвищення
концентрації
CYP3A у плазмі
крові, що, у
свою чергу,
може посилити
або
подовжити
його
терапевтичний
ефект і ризик
виникнення
побічних
реакцій.

Слід
дотримуватися
обережності
при
застосуванні
кларитроміцину
пацієнтам,
які
отримують
терапію
лікарськими
засобами –
субстратами
CYP3A, особливо якщо
CYP3A-субстрат
має вузький
терапевтичний
діапазон
(наприклад,
карбамазепін)
і
екстенсивно
метаболізується
цим
ферментом.

Може виникнути
потреба у
зміні дози та
моніторінгу
сироваткових
концентрацій
лікарського
засобу, який
метаболізується
з участю CYP3A, у
пацієнтів,
які
одночасно
отримують
кларитроміцин.

Відомо,
що такі
лікарські
препарати
або групи препаратів
метаболізуються
одним і тим
же CYP3A
ізоферментом:
алпразолам,
астемізол,
карбамазепін,
цилостазол,
цизаприд,
циклоспорин,
дизопірамід,
алкалоїди
ріжків,
ловастатин,
метилпреднізолон,
мідазолам,
омепразол,
пероральні
антикоагулянти
(наприклад,
варфарин),
пімозид,
хінідин, рифабутин,
силденафіл,
симвастатин,
такролімус,
терфенадин,
триазолам і
вінбластин,
але цей
список не є
повним.
Подібний
механізм взаємодії
відзначений
при
застосуванні
фенітоїну,
теофіліну та
вальпроату,
що
метаболізуються
іншим
ізоферментом
системи
цитохрому Р450.

Інгібітори
ГМГ-КоА-редуктази
(статини).

Комбіноване
застосування
кларитроміцину
з
ловастатином
або
симвастатином
протипоказане
(див.
«Протипоказання»),
оскільки ці
статини
значною
мірою
метаболізуються
CYP3A4, і одночасне
застосування
з кларитроміцином
підвищує їх
концентрацію
у плазмі
крові, що, у
свою чергу,
підвищує ризик
виникнення
міопатії,
включаючи
рабдоміоліз.
Повідомлялося
про розвиток
рабдоміолізу
у пацієнтів
при
сумісному
застосуванні
кларитроміцину
та цих
статинів. Якщо
лікування
кларитроміцином
неможливо
уникнути,
терапію ловастатином
або
симвастатином
необхідно припинити
під час курсу
лікування.

Слід
з
обережністю
призначати
кларитроміцин
одночасно з
іншими
статинами. У
разі, коли
одночасного
застосування
кларитроміцину
зі статинами
уникнути
неможливо,
рекомендується
призначати
найменшу
ефективну
дозу статину.

Можливо,
застосування
статину не
залежить від
метаболізму
CYP3A (наприклад,
флувастатину).

Омепразол.

Застосування
кларитроміцину
в комбінації
з
омепразолом
у дорослих
здорових добровольців
призводило
до
підвищення
рівноважних
концентрацій
омепразолу.
При застосуванні
тільки
омепразолу
середнє значення
рН
шлункового
соку при
вимірюванні
протягом 24
годин
становило 5,2,
при сумісному
застосуванні
омепразолу з
кларитроміцином
– 5,7.

Пероральні
антикоагулянти.

Комбіноване
застосування
кларитроміцину
та
пероральних
антикоагулянтів
може потенціювати
ефект
останніх, що
вимагає ретельного
контролю
протромбінового
часу у пацієнтів.

Силденафіл,
тадалафіл і
варденафіл.

Існує
імовірність
збільшення
плазмових
концентрацій
інгібіторів
фосфодіестерази
(силденафілу,
тадалафілу та
варденафілу)
при їх одночасному
застосуванні
з
кларитроміцином,
що може
вимагати
зменшення
дози
інгібіторів фосфодіестерази.

Теофілін,
карбамазепін.

Результати
клінічних досліджень
показали, що
існує
незначне, але
статистично
значуще
збільшення
концентрації
теофіліну
або
карбамазепіну
у плазмі
крові при їх
одночасному
застосуванні
з
кларитроміцином.

Толтеродин.

Толтеродин
головним
чином
метаболізується
2D6-ізоформою
цитохрому Р450
(CYP2D6).
Однак у
популяції
пацієнтів
без CYP2D6
метаболізм
відбувається
через CYP3A. У цій
популяції
пригнічення
CYP3A призводить
до значного
підвищення
концентрацій
толтеродину у
плазмі крові.
Для таких
пацієнтів зниження
дози
толтеродину
може бути
необхідним
при його
застосуванні
з інгібіторами
CYP3A, такими як
кларитроміцин.

Триазолбензодіазепіни
(наприклад,
алпразолам,
мідазолам,
триазолам).

Слід
уникати
комбінованого
застосування
перорального
мідазоламу і
кларитроміцину.
При
внутрішньовенному
застосуванні
мідазоламу з
кларитроміцином
слід
проводити
ретельний
моніторинг стану
пацієнта для
своєчасного
коригування
дози.

Слід
дотримуватися
таких же запобіжних
заходів
при
застосуванні
інших
бензодіазепінів,
які
метаболізуються
CYP3A, включаючи триазолам
і алпразолам.
Для
бензодіазепінів,
елімінація
яких не
залежить від
CYP3A (темазепам,
нітразепам,
лоразепам),
розвиток
клінічно
значущої
взаємодії з
кларитроміцином
малоймовірний.

Є
постмаркетингові
повідомлення
про лікарську
взаємодію і
розвиток
побічних
явищ з боку
центральної
нервової системи
(таких як
сонливість і
сплутаність
свідомості)
при
сумісному
застосуванні
кларитроміцину
і триазоламу.
Слід
спостерігати
за пацієнтом,
враховуючи
можливість збільшення
фармакологічних
ефектів з боку
ЦНС.

Інші
види
взаємодій.

Аміноглікозиди.

З
обережністю
слід
застосовувати
кларитроміцин
одночасно з
іншими
ототоксичними
засобами,
особливо з
аміноглікозидами
(див.
«Особливості
застосування»).

Колхіцин.

Колхіцин
є субстратом
CYP3A та
P-глікопротеїну
(Pgp). Відомо, що
кларитроміцин
і інші
макроліди
здатні пригнічувати
CYP3A і Pgp. При
одночасному
застосуванні
кларитроміцину
і колхіцину
пригнічення
Pgp і CYP3A
кларитроміцином
може
призвести до
підвищення
експозиції
колхіцину.
Необхідно
спостерігати
за станом
пацієнтів
для
виявлення
клінічних
симптомів
токсичності
колхіцину. Дозу
колхіцину
необхідно зменшити при
одночасному
застосуванні
з кларитроміцином
для
пацієнтів із
нормальною нирковою
та
печінковою
функцією.
Одночасне
застосування
кларитроміцину
з колхіцином
пацієнтам з
нирковою або
печінковою
недостатністю
протипоказане
(див.
«Протипоказання»,
«Особливості
застосування»).

Дигоксин.

Дигоксин
вважається
субстратом
P-глікопротеїну
(Pgp). Відомо, що
кларитроміцин
може пригнічувати
Pgp. При
одночасному
застосуванні
пригнічення
Pgp може
призвести до
підвищення
експозиції
дигоксину.

При
постмаркетинговому
спостереженні
повідомлялося
про
підвищення
концентрації
дигоксину в
сироватці
крові
пацієнтів, які
отримували
кларитроміцин
одночасно з
дигоксином. У
деяких
пацієнтів розвинулися
ознаки
дигіталісної
токсичності,
включаючи
потенційно
летальні
аритмії. Слід
ретельно
контролювати
концентрацію
дигоксину в
сироватці
крові
пацієнтів
при його
застосуванні
з
кларитроміцином.

Зидовудин.

Одночасне
застосування
таблеток
кларитроміцину
і зидовудину
у
ВІЛ-інфікованих
пацієнтів
може
спричинити
зниження
рівноважної концентрації
зидовудину в
сироватці
крові. Кларитроміцин
може
перешкоджати
абсорбції
перорального
зидовудину
при одночасному
прийомі.
Цього
значною
мірою можна
уникнути за
умови
дотримання
інтервалу
між
прийомами кларитроміцину
і зидовудину.
Про такі
взаємодії
при
застосуванні
суспензії
кларитроміцину
та
зидовудину
або
дидеоксиназину
у дітей не
повідомлялося.

Фенітоїн
та вальпроат.

Існують
спонтанні
або
опубліковані
повідомлення
про
взаємодію
інгібіторів CYP3A,
включаючи
кларитроміцин,
з
лікарськими
засобами, які
не
метаболізуються
CYP3A
(такими як
фенітоїн та
вальпроат).
Рекомендується
визначення
рівнів цих
лікарських засобів
у сироватці
крові при
одночасному
призначенні
їх з кларитроміцином.
Повідомлялося
про підвищення
їх рівнів у
сироватці
крові.

Можлива
також
взаємодія
між
кларитроміцином
і
атазановіром,
інтраконазолом,
саквінавіром.

Атазанавір.

Застосування
кларитроміцину
(500 мг двічі на добу)
з
атазанавіром
(400 мг 1 раз на добу),
які є
субстратами
та
інгібіторами
CYP3A,
призводило
до
збільшення
експозиції
кларитроміцину
у 2 рази та
зменшення
експозиції
14-ОН-кларитроміцину
на 70 % зі
збільшенням AUC
атазанавіру
на 28 %. Оскільки
кларитроміцин
має великий
терапевтичний
діапазон,
немає
необхідності
знижувати
дозу пацієнтам
з нормальною
функцією
нирок. Дозу
кларитроміцину
необхідно
зменшити на 50 %
пацієнтам з
кліренсом
креатиніну 30-60
мл/хв і на 75 %
пацієнтам з
кліренсом
креатиніну <30
мл/хв. Дози
кларитроміцину
понад 1000 мг на добу,
не слід
застосовувати
разом з
інгібіторами
протеази.

Блокатори
кальцієвих
каналів.

Через
ризик
артеріальної
гіпотензії з
обережністю
слід
застосовувати
кларитроміцин
одночасно з
блокаторами
кальцієвих каналів,
що
метаболізуються
CYP3A4
(такими як
верапаміл,
амлодипін,
дилтіазем).
При взаємодії
можуть
підвищуватися
плазмові концентрації
як
кларитроміцину,
так і блокаторів
кальцієвих
каналів. У
пацієнтів, які
отримували
кларитроміцин
разом з
верапамілом,
спостерігалися
артеріальна
гіпотензія,
брадиаритмії
та
лактоацидоз

Ітраконазол.

Кларитроміцин
та
ітраконазол
є субстратами
та
інгібіторами
CYP3A,
у зв’язку з
чим
кларитроміцин
може підвищувати
плазмові
рівні ітраконазолу
та навпаки.
При
застосуванні
ітраконазолу
разом з
кларитроміцином
пацієнти повинні
перебувати
під
ретельним
наглядом для
виявлення
проявів чи
симптомів посиленого
або
пролонгованого
фармакологічного
ефекту.

Саквінавір.

Застосування
кларитроміцину
(500 мг двічі на добу)
із
саквінавіром
(м’які  желатинові
капсули,
1200 мг
тричі на добу),
які є
субстратами
та
інгібіторами
CYP3A, у 12
здорових
добровольців
призводило
до збільшення
AUC
рівноважного
стану на 177 % та Сmax на 187 %
порівняно із
застосуванням
тільки саквінавіру.
При цьому AUC та Сmax кларитроміцину
збільшувались
приблизно на
40 % порівняно
із
застосуванням
тільки кларитроміцину.
Немає
необхідності
в коригуванні
доз, якщо
обидва
лікарські
засоби застосовувати
одночасно
протягом
обмеженого
проміжку
часу та у
вищезгаданих
дозах/лікарських
формах.
Результати
дослідження
лікарської
взаємодії із
застосуванням
м'яких желатинових
капсул
можуть не
відповідати
ефектам, які
спостерігаються
при застосуванні
саквінавіру
у формі
твердих
желатинових
капсул.
Результати
дослідження
лікарської
взаємодії із
застосуванням
лише саквінавіру
можуть не
відповідати
ефектам, які
спостерігаються
при терапії
саквінавіром/ритонавіром.
Коли
саквінавір
застосовується
разом із
ритонавіром,
необхідно
враховувати
можливий
вплив
ритонавіру
на
кларитроміцин
(див. вище).

Особливості
застосування.

Кларитроміцин
не слід
призначати
вагітним
жінкам без ретельної
оцінки
співвідношення
користь/ризик,
особливо у І
триместрі
вагітності.

З
обережністю
слід
застосовувати
препарат
пацієнтам із
тяжкою
нирковою
недостатністю.

Під час
застосування
кларитроміцину
повідомлялося
про
порушення
функції
печінки,
включаючи
підвищений
рівень
печінкових
ферментів, і
про
гепатоцелюлярний
та/або
холестатичний
гепатит з
жовтяницею
або без неї.
Це порушення
функції
печінки може
бути тяжкого
ступеня, та
зазвичай
воно
оборотне. У
деяких випадках
повідомлялося
про
печінкову
недостатність
з летальним
наслідком,
яка, в основному,
була
асоційована
з серйозними
основними
хворобами
та/або
супутнім
медикаментозним
лікуванням.
Необхідно
негайно припинити
застосування
кларитроміцину
при
виникненні таких
проявів та
симптомів
гепатиту як
анорексія,
жовтяниця,
потемніння
сечі, свербіж
або біль у
ділянці
живота.

Повідомлялося
про
посилення
симптомів myasthenia gravis
у пацієнтів,
які
застосовували
кларитроміцин.

Тривале або повторне
застосування антибіотиків
може спричинити надмірний ріст
нечутливих бактерій
і грибів. При виникненні суперінфекції слід припинити
застосування кларитроміцину і розпочати відповідну терапію.

Про
розвиток діареї від легкого
ступеня до псевдомембранозного коліту
з летальним наслідком, спричиненої Clostridium difficile (CDAD),
повідомлялося
при застосуванні практично всіх антибактеріальних препаратів,
у тому числі кларитроміцину.
Слід завжди
пам’ятати
про
можливість
розвитку
діареї,
спричиненої Clostridium difficile, у
всіх пацієнтів
з
діареєю
після
застосування
антибіотиків.
Крім того,
необхідно
ретельно
зібрати анамнез,
оскільки про
розвиток
діареї, спричиненої
Clostridium difficile,
повідомлялося
навіть через
2 місяці
після застосування
антибактеріальних
препаратів.

Кларитроміцин
виводиться
головним
чином через
печінку. Тому
слід бути
обережним
при
застосуванні
препарату
пацієнтам із порушенням функції
печінки, а
також із
середнім або
тяжким
ступенем порушення функції
нирок.

Слід звернути увагу на можливість перехресної резистентності між кларитроміцином та іншими макролідами,
а також лінкоміцином та кліндаміцином.

У
невеликої
кількості пацієнтів
може розвинутися резистентність мікроорганізмів H.pylori до
кларитроміцину.

Повідомлялося
про розвиток
колхіцинової
токсичності
(у тому числі
з летальним
наслідком)
при одночасному
застосуванні
кларитроміцину
і колхіцину,
особливо у
пацієнтів
літнього віку,
у тому числі
на тлі
ниркової
недостатності
(див. «Взаємодія
з іншими
лікарськими
засобами та
інші види
взаємодій»). Сумісне
застосування
кларитроміцину
з колхіцином протипоказане
(див.
«Протипоказання»).

З
обережністю
слід
застосовувати
одночасно
кларитроміцин
та
триазолбензодіазепіни,
наприклад
триазолам,
внутрішньовенний
мідазолам
(див. «Взаємодія
з іншими
лікарськими
засобами та
інші види
взаємодій»).

З
обережністю
слід
застосовувати
кларитроміцин
одночасно з
іншими
ототоксичними
засобами,
особливо з
аміноглікозидами.
Слід
проводити
моніторинг
вестибулярної
та слухової
функції під
час та після
лікування.

У
зв’язку з
ризиком
подовження
інтервалу QT слід
з
обережністю
застосовувати
кларитроміцин
пацієнтам із
ішемічною хворобою
серця, тяжкою
серцевою
недостатністю,
гіпомагніємією,
брадикардією
(< 50 уд./хв) або
при
одночасному
застосуванні
з іншими
препаратами,
що
асоціюються
із подовженням
інтервалу QT (див. «Взаємодія
з іншими
лікарськими
засобами та
інші види
взаємодій»).
Кларитроміцин
не можна
застосовувати
пацієнтам
із вродженим
або наявним в
анамнезі
подовженням
інтервалу QT або
зі
шлуночковою
серцевою
аритмією в анамнезі
(див. «Протипоказання»).

Пневмонія.

Оскільки
можливе
існування
резистентності
Streptococcus pneumoniae до
макролідів,
важливо
проводити
тест на чутливість
при
призначенні
кларитроміцину
для
лікування
негоспітальної
пневмонії. У
випадку
госпітальної
пневмонії
кларитроміцин
потрібно
застосовувати
у комбінації
з іншими
відповідними
антибіотиками.

Інфекції
шкіри та м’яких
тканин від
легкого до
помірного
ступеня.

Дані
інфекції
найчастіше
спричинені
мікроорганізмами
Staphylococcus aureus та Streptococcus pyogenes, кожен з
яких може
бути
резистентним
до макролідів.
Тому важливо
проводити тест на
чутливість. У
випадках,
коли неможливо
застосувати
бета-лактамні
антибіотики
(наприклад
при алергії)
як препарати
першого
вибору можна
застосовувати
інші антибіотики,
наприклад
кліндаміцин.
На даний час
макроліди
відіграють
роль у
лікуванні
деяких
інфекцій
шкіри та
м’яких
тканин
(наприклад,
інфекцій,
спричинених Corynebacterium minutissimum, acne vulgaris,
бешихового
запалення) та
у ситуаціях,
коли не можна
застосовувати
лікування пеніцилінами.

У
випадку
розвитку
тяжких
гострих
реакцій
гіперчутливості,
таких як
анафілаксія,
синдром
Стівенса-Джонсона,
токсичний
епідермальний
некроліз, DRESS, хвороба
Шенляйна-Геноха,
терапію
кларитроміцином
слід негайно
припинити та
одразу ж
розпочати відповідне
лікування.

Кларитроміцин
потрібно
застосовувати
з обережністю
при
одночасному
призначенні
з
індукторами
ферменту
цитохрому СYP3A4 (див.
«Взаємодія
з іншими
лікарськими
засобами та
інші види
взаємодій»).

Інгібітори
Гмг-КоА-редуктази
(статини)

Комбіноване
застосування
кларитроміцину
з ловастатином
або
симвастатином
протипоказане
(див.
«Протипоказання»).
Слід з
обережністю
призначати
кларитроміцин
одночасно з
іншими
статинами. Повідомлялося
про розвиток
рабдоміолізу
у пацієнтів
при
сумісному
застосуванні
кларитроміцину
і статинів.
Необхідний
моніторинг
пацієнтів
щодо
виявлення ознак
і симптомів
міопатії. В
ситуаціях,
коли
одночасного
застосування
кларитроміцину
зі статинами
уникнути
неможливо,
рекомендується
призначати
найменшу
зареєстровану
дозу статину.
Можливе
застосування
статину, який
не залежить
від
метаболізму CYP3A
(наприклад
флувастатину)
(див. «Взаємодія
з іншими
лікарськими
засобами та
інші види
взаємодій»).

Пероральні
гіпоглікемічні
засоби/інсулін

Комбіноване
застосування
кларитроміцину
та пероральних
гіпоглікемічних
засобів (наприклад
похідних
сульфонілсечовини)
та/або
інсуліну
може
спричиняти
виражену гіпоглікемію.
Рекомендований
ретельний
моніторинг
рівня
глюкози.

Пероральні
антикоагулянти

При
сумісному
застосуванні
кларитроміцину
з варфарином
існує ризик
виникнення
серйозної
кровотечі,
значного
підвищення
показника
МНС
(міжнародне
нормалізоване
співвідношення)
та
протромбінового
часу. Поки
пацієнти
отримують
одночасно
кларитроміцин
та
пероральні
антикоагулянти,
потрібно часто
контролювати
показник МНС
та
протромбіновий
час.

Застосування
у період
вагітності
або годування
груддю.

Безпека застосування кларитроміцину у період вагітності або
годування груддю
не встановлена. Тому кларитроміцин не
слід застосовувати у період вагітності або
годування груддю, за винятком випадків, коли
користь від
застосування буде перевищувати ризик.

Кларитроміцин проникає у грудне молоко.

Здатність
впливати на
швидкість
реакції при
керуванні
автотранспортом
або іншими
механізмами.

Вплив малоймовірний. Однак
необхідно бути уважним при керуванні транспортними засобами та
іншими механізмами через
можливість виникнення побічних реакцій з
боку нервової системи, таких як судоми,
запаморочення,
галюцинації,
сплутаність свідомості
тощо.

Спосіб
застосування
та дози.

Рекомендована
доза  кларитроміцину
для  дорослих
та дітей
віком
від  12 років  становить
250 мг  (1
таблетка)
кожні 12 годин,
при більш  тяжких
інфекціях
дозу  можна  збільшити
до  500  мг             (2
таблетки 250 мг)
кожні 12 годин.
Звичайна
тривалість
лікування залежить
від ступеня
тяжкості
інфікування
та становить
від 6 до 14 днів.

Кларитроміцин
Гріндекс
можна
застосовувати
незалежно
від прийому
їжі, оскільки
їжа не
впливає на
біодоступність
кларитроміцину.

Лікування
одонтогенних
інфекцій.

Рекомендована
доза
становить 250
мг кожні 12
годин протягом
5 днів.

Застосування
пацієнтам із
мікобактеріальною
інфекцією.

Початкова
доза для
дорослих
становить 500
мг 2 рази на
добу. Якщо
протягом 3-4
тижнів
лікування не
спостерігається
покращення
клінічних ознак
або
бактеріологічних
показників,
доза
кларитроміцину
може бути
підвищена до
1000 мг 2 рази на добу.

Лікування
дисемінованих
інфекцій,
спричинених МАК, у
хворих на
СНІД триває
стільки,
скільки триває
клінічна та
мікробіологічна
ефективність
препарату, що має
медичне
підтвердження.
Кларитроміцин
можна
застосовувати
у комплексі з
іншими антимікобактеріальними
засобами.

Ерадикація
H.pylori у
пацієнтів з
виразкою
дванадцятипалої
кишки
(дорослі).

Потрійна
терапія (7-10 днів).

Кларитроміцин
(500 мг) 2 рази на добу слід
застосовувати
разом з
амоксициліном
1000 мг 2 рази на добу
та
омепразолом
20 мг на добу
упродовж 7-10
днів.

Потрійна
терапія (10
днів).

Кларитроміцин
(500 мг) 2 рази на
добу, лансопразол
30 мг 2 рази на
добу та
амоксицилін
1000 мг       2
рази на добу
упродовж 10
днів.

Подвійна
терапія (14
днів).

Кларитроміцин
(500 мг) 3 рази на добу
разом з
омепразолом
40 мг 1 раз на добу
внутрішньо
упродовж 14
днів, далі
омепразол 20
мг або 40 мг 1 раз
на  добу
внутрішньо
упродовж  наступних
14
днів.

Подвійна
терапія (14
днів).

Кларитроміцин
(500 мг) 3 рази на
добу разом з
лансопразолом
60 мг 1 раз на
добу
внутрішньо
упродовж 14
днів. Може
потребуватися
подальше
пригнічення
секреції
соляної
кислоти для
зменшення
проявів
виразки.

Кларитроміцин
також
застосовувати
у таких
терапевтичних
схемах:

кларитроміцин
+ тинідазол
та омепразол
або лансопразол;

кларитроміцин
+
метронідазол
та омепразол
або лансопразол;

кларитроміцин
+
тетрациклін,
вісмуту субсаліцилат
та ранітидин;

кларитроміцин
+ амоксицилін
та лансопразол;

кларитроміцин
+ ранітидин,
вісмуту
цитрат.

Застосування
пацієнтам
літнього
віку: як для
дорослих.

Застосування
пацієнтам із нирковою
недостатністю: для
пацієнтів із
тяжкою
нирковою   недостатністю
(кліренс
креатиніну < 30
мл/хв) дозу
слід
зменшити
вполовину,
наприклад 250
мг        1
раз на добу
або 250 мг 2 рази
на добу при
більш тяжких
інфекціях. У
таких пацієнтів
тривалість
лікування не
повинна перевищувати
14 днів.

Діти.

Дітям
віком до 12 років
слід застосовувати препарат у
формі суспензії.

Дітям
віком від 12 років
слід застосовувати
препарат як дорослим.

Передозування.

Симптоми:
передозування
кларитроміцином може спричинити
появу симптомів з
боку ШКТ. У
одного пацієнта
з біполярним психозом в анамнезі, який
прийняв 8 грамів кларитроміцину,
розвинулись зміни розумового стану, параноїдна поведінка, гіпокаліємія
та гіпоксемія.

Лікування:
необхідно застосовувати активоване вугілля
та проводити симптоматичну терапію, спрямовану на підтримку
життєвих функцій організму.

Як
і у
випадку з іншими макролідами,
малоймовірно,
що гемодіаліз або перитонеальний діаліз суттєво впливають на вміст кларитроміцину в сироватці крові.

Побічні
реакції.

Найчастішими
та найпоширенішими
побічними
реакціями
при
лікуванні
кларитроміцином
дорослих та
дітей є біль
у животі,
діарея,
нудота,
блювання та
порушення
смаку. Ці побічні
реакції
зазвичай
незначно
виражені та
узгоджуються
із відомим
профілем безпеки
макролідних
антибіотиків.
Під час клінічних
досліджень
не було
виявлено суттєвої
різниці у
частоті цих
побічних
реакцій між
групами
пацієнтів, у
яких були
наявні або
відсутні
мікобактеріальні
інфекції.

Нижче
представлені
побічні
реакції, що
виникли під
час
клінічних
досліджень
та при постмаркетинговому
застосуванні
різних
лікарських
форм і
дозувань
кларитроміцину,
у тому числі негайного
вивільнення.
Побічні реакції,
щонайменше
імовірно пов’язані
з
кларитроміцином,
розподілені
за системами
органів і за
частотою виникнення:
понад 10 % – дуже
часто, 1-10 % –
часто, 0,1-1 % –
нечасто, та з
невідомою
частотою*
(побічні
реакції при
постмаркетинговому
дослідженні;
частоту
визначити
неможливо з
наявних даних).
У межах
кожної групи
побічні
реакції зазначені
в порядку
зменшення
тяжкості
проявів, якщо
тяжкість
вдалося
оцінити.

Інфекції та
інвазії: нечасто
– целюліт1,
кандидоз
ротової
порожнини,
гастроентерит2,
інфекція3,
вагінальна
інфекція; з
невідомою
частотою –
псевдомембранозний
коліт,
бешихове
запалення.

Порушення
з боку крові
і
лімфатичної
системи:
нечасто –
лейкопенія,
нейтропенія4,
тромбоцитемія3,
еозинофілія4;
з невідомою
частотою – агранулоцитоз,
тромбоцитопенія.

З боку
імунної
системи:
нечасто –
анафілактоїдні
реакції1,
гіперчутливість;
з невідомою
частотою – анафілактичні
реакції, ангіоневротичний
набряк.

З боку
метаболізму
і харчування:
нечасто –
анорексія,
зниження
апетиту; з невідомою
частотою –
гіпоглікемія.

З боку
психіки:
часто –
безсоння;
нечасто –
тривожність,
нервозність3;
з невідомою
частотою –
психози,
сплутаність
свідомості,
деперсоналізація,
депресія,
дезорієнтація,
галюцинації,
кошмарні сновидіння,
манія.

З боку
ЦНС: часто –
дисгевзія
(порушення
смакової
чутливості),
головний
біль, порушення
смаку; нечасто
– втрата
свідомості1,
дискінезія1,
запаморочення,
сонливість,
тремор; з
невідомою
частотою –
судоми,
агевзія
(втрата смакової
чутливості),
паросмія,
аносмія, парестезія.

З боку
органів слуху і
лабіринтну: нечасто –
запаморочення,
погіршення
слуху, дзвін
у вухах; з
невідомою
частотою –
втрата слуху.

З боку
серця:
нечасто –
зупинка
серця1,
фібриляція
передсердь1,
подовження
інтервалу QT,
екстасистоли1,
серцебиття; з
невідомою
частотою –
піруетна
шлуночкова
тахікардія (torsades de pointes),
шлуночкова
тахікардія.

З боку
судинної
системи:
часто –
вазодилатація1;
з невідомою
частотою –
крововилив.

З боку
дихальної
системи,
органів
грудної
клітки та
середостіння: нечасто – астма1, носова
кровотеча2, емболія
судин
легенів1.

З боку
травної
системи:
часто –
діарея,
блювання,
диспепсія,
нудота, біль у
животі; нечасто
– езофагіт1,
гастроезофагіальне
рефлюксне
захворювання2,
гастрит,
прокталгія2,
стоматит,
глосит,
здуття
живота4, запор,
сухість у
роті,
відрижка,
метеоризм; з
невідомою
частотою –
гострий
панкреатит,
зміна
кольору
язика, зміна
кольору
зубів.

З боку
гепатобіліарної
системи: часто
– відхилення
від норми функціональних
тестів
печінки;
нечасто –
холестаз4,
гепатит4,
підвищення
рівня АЛТ,
АСТ, ГГТ4; з
невідомою
частотою –
печінкова
недостатність,
холестатична
жовтяниця,
гепатоцелюлярна
жовтяниця.

З боку
шкіри і
підшкірної
клітковини:
часто –
висипання,
гіпергідроз;
нечасто –
бульозний
дерматит1,
свербіж,
кропив'янка,
макулопапульозний
висип3; з
невідомою
частотою –
синдром
Стівенса-Джонсона,
токсичний
епідермальний
некроліз,
медикаментозна
шкірна
реакція, що
супроводжується
еозинофілією
та
системними проявами
(DRESS), акне,
хвороба Шенляйна-Геноха.

З боку
опорно-рухового
апарату та
сполучної
тканини: нечасто
– м’язові
спазми3,
скелетно-м’язова
ригідність1,
міалгія2; з
невідомою
частотою –
рабдоміоліз2
(у деяких
повідомленнях
щодо
виникнення рабдоміолізу
зазначалося,
що
кларитроміцин
застосовували
сумісно з
іншими
лікарськими
засобами, про
які відомо,
що вони
асоціюються
із
рабдоміолізом
(такими як
статини,
фібрати,
колхіцин або
алопуринол)),
міопатія.

З боку
нирок і
сечовидільної
системи:
нечасто –
підвищення
креатиніну
крові1,
підвищення
сечовини
крові1; з
невідомою
частотою –
ниркова
недостатність,
інтерстиціальний
нефрит.

Загальні
порушення та
порушення у
місці
введення:
дуже часто –
флебіт у
місці
введення1;
часто – біль,
запалення у
місці
введення1;
нечасто –
нездужання4,
гарячка3,
астенія, біль
у грудях4,
озноб4,
стомленість4.

Лабораторні
дослідження:
нечасто –
зміна
співвідношення
альбумін-глобулін1,
підвищення
рівня лужної
фосфатази в
крові4,
підвищення
рівня
лактатдегідрогенази
в крові4; з
невідомою
частотою –
підвищення
міжнародного
нормалізованого
співвідношення,
збільшення
протромбінового
часу, зміна
кольору сечі.

* Частота
невідома,
оскільки про
ці реакції
повідомлялося
добровільно
популяцією
пацієнтів
невстановленої
кількості. Не
завжди можна
точно
встановити
їх частоту
або причинний
зв’язок з
прийомом
препарату. Загальний
досвід застосування
кларитроміцину
становить
більше 1
мільярда
пацієнто-днів.

1,2,3,4Про дані
побічні
реакції
повідомлялося
тільки при
застосуванні
препарату у
формі: 1 –
порошку
ліофілізованого
для
приготування
розчину для
інфузій, 2 –
таблеток
пролонгованої
дії, 3 –
суспензії,  4 –
таблеток
негайного
вивільнення.

Повідомлялося
про артралгію.

Дуже
рідко
повідомлялось
про увеїт,
переважно у
пацієнтів,
які
одночасно
приймали
рифабутин.
Більшість
реакцій були
оборотними.

Очікується,
що частота,
тип та
тяжкість
побічних
реакцій у
дітей будуть
такими ж, як і
у дорослих.

Пацієнти
з порушенням
імунної
системи.

У
хворих на
СНІД та інших
пацієнтів з
порушенням
імунної системи,
які
застосовували
високі дози
кларитроміцину
довше, ніж
рекомендовано,
часто було складно
відрізнити
побічні
реакції,
пов’язані з
застосуванням
препарату, і
симптоми
основного
або супутніх
захворювань.

У
дорослих
хворих, які
отримували
кларитроміцин
у добовій
дозі 1000 мг, найчастішими
побічними
ефектами
були нудота,
блювання,
зміна смаку,
біль у
животі,
діарея,
висип, здуття
живота,
головний
біль, запор,
порушення
слуху, підвищення
вмісту АЛТ і
АСТ. Нечасто
виникали
диспное,
безсоння та
сухість у
роті. У 2-3 %
пацієнтів
спостерігалося
аномальне
підвищення
рівнів АЛТ і
АСТ та аномальне
зниження
кількості
лейкоцитів і
тромбоцитів
у крові. У меншого
відсотка
пацієнтів
спостерігалося
підвищення
вмісту
сечовини.

Термін
придатності. 3
роки.

Не
застосовувати
після
закінчення
терміну
придатності,
зазначеного
на упаковці.

Умови
зберігання.

Зберігати
при
температурі
не вище 25 °C.

Зберігати
в
недоступному
для дітей
місці.

Упаковка.

По 7
або 8
таблеток у блістері;
по 1 або 2
блістери в
пачці з
картону.

Категорія
відпуску.

За
рецептом.

Виробник.

Блуфарма-Індустрія
Фармацевтика, С.А.

Місцезнаходження виробника
та адреса
місця
провадження
його
діяльності.

С.
Мартіньу ду
Бішпу,
Коїмбра, 3045-016,
Португалія.

Заявник.

АТ
«Гріндекс».

Місцезнаходження
заявника
та/або
представника
заявника.

Вул.
Крустпілс, 53,
Рига, LV-1057,
Латвія.

Тел./факс:
+371 67083205 / +371  67083505.

Ел.пошта:
[email-masked]

ИНСТРУКЦИЯ

по
медицинскому
применению лекарственного
средства

КЛАРИТРОМИЦИН ГРИНДЕКС

(CLARITHROMYCIN GRINDEKS)

Состав:

действующее
вещество: кларитромицин
(clarithromycin);

1
таблетка
содержит 250 мг
или 500 мг
кларитромицина;

вспомогательные
вещества: крахмал
прежелатинизированный,
целлюлоза
микрокристаллическая,
магния
стеарат,
кремния
диоксид
коллоидный
безводный,
повидон,
натрия
кроскармелоза;

оболочка:
гипромелоза,
титана
диоксид (Е 171), тальк,
пропиленгликоль.

Лекарственная
форма. Таблетки,
покрытые
пленочной
оболочкой.

Основные
физико-химические
свойства:

таблетки
по 250 мг: белые
или почти
белые
круглые
двояковыпуклые
таблетки,
покрытые
пленочной
оболочкой;

таблетки
по 500 мг: белые
или почти
белые
продолговатые
двояковыпуклые
таблетки,
покрытые
пленочной
оболочкой.

Фармакотерапевтическая
группа.

Антибактериальные
средства для
системного
применения.
Макролиды. Код
АТХ
J01F A09.

Фармакологические
свойства.

Фармакодинамика.

Кларитромицин
–
полусинтетический
антибиотик
группы макролидов.
Антибактериальное
действие кларитромицина
определяется
его связыванием
с 5OS‑рибосомальной
субъединицей
чувствительных
бактерий и
угнетением
биосинтеза
белка. Препарат
проявляет
высокую
эффективность
in vitro против
широкого
спектра
аэробных и
анаэробных
грамположительных
и
грамотрицательных
микроорганизмов,
в том числе
госпитальных
штаммов.
Минимальные
угнетающие
концентрации
(МУК)
кларитромицина
обычно в два
раза ниже МУК
эритромицина.

Кларитромицин
in vitro
высокоэффективен
против Legionella pneumophila
и Mycoplasma pneumonie.
Действует
бактерицидно
в отношении H.рylori,
активность
кларитромицина
больше при
нейтральном
pH, чем при кислом
pH. In vitro и in vivo
данные
свидетельствуют
о высокой
эффективности
кларитромицина
относительно
клинически
значимых
штаммов
микобактерий.
Исследования
in vitro показали,
что штаммы Enterobacteriaceae
и Pseudomonas, как и
грамотрицательные
бактерии, не
продуцирующие
лактозу,
нечувствительны
к кларитромицину.

Микробиология.

Кларитромицин
активен in vitro и
в
клинической
практике в
отношении
большинства
штаммов
микроорганизмов.

Аэробные
грамположительные
микроорганизмы: Staphylococcus
aureus, Streptococcus pneumonia,
Streptococcus pyogenes,
Listeria monocytogenes.

Аэробные
грамотрицательные
микроорганизмы:
Haemophilus influenzae, Haemophilus
parainfluenzae, Moraxella catarrhаlis, Neisseria
gonorrhоeae, Legionella pneumophila.

Другие
микроорганизмы:
Mycoplasma pneumoniae, Chlamydia
pneumoniae (TWAR).

Микобактерии:
Mycobacterium leprae, Mycobacterium
kansasii, Mycobacterium chelonae, Mycobacterium fortuitum, Mycobacterium
avium сomplex (MAC), которые
включают Mycobacterium avium,
Mycobacterium intracellulare.

Бета-лактамазы
микроорганизмов
не влияют на
эффективность
кларитромицина.

Большинство
метициллин- и
оксациллинрезистентных
штаммов
стафилококков
не чувствительны
к
кларитромицину.

Helicobacter: H.рylori.

Кларитромицин
активен in vitro в
отношении
большинства
штаммов
таких микроорганизмов,
однако
клиническая
эффективность
и
безопасность
его
применения не
установлены.

Аэробные
грамположительные
микроорганизмы: Streptococcus agalactiae,
Streptococci (группы
C, F, G), Viridans group streptococci.

Аэробные
грамотрицательные
микроорганизмы:
Bordetella pertussis, Pasteurella
multocida.

Другие
микроорганизмы:
Chlamydia trachomatis.

Анаэробные
грамположительные
микроорганизмы:
Clostridium perfringens, Peptococcus
niger, Propionibacterium acnes.

Анаэробные
грамотрицательные
микроорганизмы:
Bacteriodes melaninogenicus.

Спирохеты:
Borrelia burgdorferi, Treponema pallidum.

Кампилобактерии:
Campylobacter jejuni.

Кларитромицин
оказывает
бактерицидное
действие
против
нескольких
штаммов
бактерий: Haemophilus
influenzae, Streptococcus pneumoniae, Streptococcus pyogenes, Streptococcus
agalactiae, Moraxella (Branhamella) catarrhalis, Neisseria gonorrhoeae,
H.pylori и Campylobacter spp.

Основным
метаболитом
кларитромицина
в организме
человека
является
микробиологически
активный
14-гидроксикларитромицин
(14-ОН-кларитромицин).
Для
большинства
микроорганизмов
микробиологическая
активность метаболита
равна или в 1-2
раза слабее
материнской
субстанции,
за
исключением H.influenzae,
против которого
эффективность
метаболита в
2 раза  выше.  В
условиях  in vitro и in vivo
материнская
субстанция и
ее основной
метаболит
оказывают
либо
аддитивный,
либо синергический
эффект
против H.иnfluenzae, в
зависимости
от штамма
микроорганизма.

Фармакокинетика.

Кларитромицин
быстро и
хорошо
абсорбируется
в желудочно-кишечном
тракте (ЖКТ)
после
перорального
применения
препарата в
форме
таблеток.
Микробиологически
активный
метаболит    14-гидроксикларитромицин
образуется
путем
метаболизма
первого
прохождения.
Кларитромицин
можно
применять
независимо
от приема
пищи,
поскольку
пища не
влияет на
биодоступность
таблеток
кларитромицина.
Пища
незначительно
задерживает
начало
абсорбции
кларитромицина
и образование
14-гидроксиметаболитов.
Фармакокинетика
кларитромицина
нелинейная,
равновесная
концентрация
достигается
в течение 2
дней
применения
препарата.
При
применении 250
мг 2 раза в сутки
15-20 %
неизмененного
препарата
выводится с
мочой. При
дозе 500 мг 2 раза
в сутки
выведение
препарата с
мочой
является интенсивным
(примерно 36 %). 14-гидроксикларитромицин
является
основным
метаболитом,
выводится с
мочой в
количестве 10-15 %
принятой
дозы. Большая
часть
остатка дозы
выводится с
калом,
преимущественно
с желчью. 5-10 %
исходного
соединения
обнаруживается
в фекалиях.

При
применении 500
мг
кларитромицина
3 раза в сутки
концентрации
кларитромицина
в плазме крови
повышаются
по сравнению
с дозой 500 мг 2 раза
в сутки.

Концентрации
кларитромицина
в тканях в несколько
раз
превышают
концентрацию
препарата в
крови.
Повышенные
концентрации
были
обнаружены
как в тонзилярной,
так и в
легочной
тканях.
Кларитромицин
в
терапевтических
дозах на 80 %
связывается
с белками
плазмы крови.

Кларитромицин
проникает в
слизистую
оболочку
желудка.
Содержание
кларитромицина
в слизистой
оболочке и ткани
желудка выше
при
применении
кларитромицина
вместе с
омепразолом,
чем при монотерапии
кларитромицином.

Клинические
характеристики.

Показания.

Лечение
инфекций,
вызванных
чувствительными
к
кларитромицину
микроорганизмами:

-  Инфекции
верхних
дыхательных путей,
то есть
носоглотки
(тонзиллит,
фарингит), и
инфекции
придаточных
пазух носа.

-  Инфекции
нижних
дыхательных
путей (бронхит,
острая
крупозная
пневмония и
первичная
атипичная
пневмония).

-  Инфекции
кожи и мягких
тканей
(импетиго, фолликулит,
эризипелоид,
фурункулез,
инфицированные
раны).

-  Острые
и
хронические
одонтогенные
инфекции.

-  Диссеминированные
или
локализованные
микобактериальные
инфекции,
вызванные Mycobacterium
avium или Mycobacterium intracellulare.
Локализованные
инфекции,
вызванные Mycobacterium
chelonae, Mycobacterium fortuitum или Mycobacterium
kansasii.

-  Эрадикация
H.pylori у
пациентов с
язвой
двенадцатиперстной
кишки при
угнетении
секреции
соляной кислоты
(активность
кларитромицина
по отношению
к H.pylori при
нейтральном
pH выше,
чем при
кислом pH).

Противопоказания.

-
Повышенная чувствительность
к
макролидным
антибиотикам
и другим
компонентам
препарата.

-  Одновременное
применение с каким-либо
из
следующих
препаратов:
астемизол, цизаприд, пимозид, терфенадин
(поскольку
это может
привести к
удлинению интервала QT
и развитию
сердечных
аритмий, включая
желудочковую
тахикардию, фибрилляцию
желудочков
и пируэтную
желудочковую
тахикардию (torsades de pointes)), алкалоиды
спорыньи,
например эрготамин,
дигидроэрготамин
(поскольку
это может
привести к эрготоксичности),
ингибиторы
ГМГ-КоА‒
редуктазы
(статины),
которые в
значительной
степени
метаболизируются
CYP3A4 (ловастатин
или симвастатин) из-за
повышенного
риска
возникновения
миопатии,
включая рабдомиолиз
(см. «Особенности
применения»,
«Взаимодействие
с другими лекарственными
средствами и другие
виды взаимодействий»).

-  Одновременное
применение
кларитромицина
и
перорального
мидазолама
(см. «Взаимодействие
с другими лекарственными
средствами и другие
виды взаимодействий»).

-
Удлинение
интервала QT или
желудочковые
аритмии
сердца в анамнезе,
включая пируэтную
желудочковую
тахикардию (torsades de pointes) (см.
«Особенности
применения»,
«Взаимодействие
с другими лекарственными
средствами и другие
виды взаимодействий»).

-
Гипокалиемия
(риск
удлинения
интервала QT).

-
Тяжелая
печеночная
недостаточность
и сопутствующая
почечная
недостаточность.

-
Одновременное
применение кларитромицина
(и других
сильных
ингибиторов
CYP3A4) с
колхицином пациентам
с
почечной или
печеночной
недостаточностью
(см. «Особенности
применения»,
«Взаимодействие
с другими лекарственными
средствами и другие
виды взаимодействий»).

-  Клиренс
креатинина
менее 30 мл/мин
(поскольку
эта форма
препарата не
позволяет
уменьшить
дозу ниже 500 мг
в сутки).

-  Одновременное
применение
кларитромицина
с
тикагрелором
или ранолазином.

Взаимодействие
с другими
лекарственными
средствами и
другие виды
взаимодействий.

Кларитромицин
не
взаимодействует
с оральными
контрацептивами.

Применение
нижеприведенных
препаратов строго
противопоказано
из-за
возможного развития
тяжелых
последствий
взаимодействия.

Цизаприд,
пимозид,
астемизол,
терфенадин.

Повышение
уровней
цизаприда,
пимозида и терфенадина
в сыворотке
крови
наблюдалось
при их
одновременном
применении с
кларитромицином,
что может
повлечь
увеличение интервала
QT и появление
аритмий, в
том числе
желудочковой
тахикардии,
фибрилляции
желудочков и torsade de pointes.
Подобные
эффекты
отмечались и
при совместном
применении
астемизола и
других макролидов.

Алкалоиды
спорыньи.

Постмаркетинговые
сообщения
свидетельствуют,
что одновременное
применение
кларитромицина
и эрготамина
или
дигидроэрготамина
ассоциировалось
с появлением
признаков
острого
эрготизма, что
характеризовалось
вазоспазмом
и ишемией
конечностей
и других органов,
включая ЦНС.
Одновременное
назначение
кларитромицина
и алкалоидов
спорыньи
противопоказано
(см.
«Противопоказания»).

Ингибиторы
ГМГ-КоА-редуктазы
(статины).

Комбинированное
применение
кларитромицина
с
ловастатином
или
симвастатином
противопоказано
(см.
«Противопоказания»),
поскольку
эти статины в
значительной
степени метаболизируются
CYP3A4
и
одновременное
применение с
кларитромицином
повышает их
концентрацию
в плазме крови,
что в свою
очередь,
повышает
риск возникновения
миопатии,
включая
рабдомиолиз. Сообщалось
о развитии
рабдомиолиза
у пациентов
при
совместном
применении
кларитромицина
и этих
статинов.
Если лечение
кларитромицином
невозможно
избежать,
терапию
ловастатином
или симвастатином
необходимо
прекратить
во время курса
лечения.

Следует
с
осторожностью
назначать
кларитромицин
одновременно
с другими
статинами. В ситуациях,
когда
одновременного
применения
кларитромицина
со статинами
избежать
невозможно,
рекомендуется
назначать наименьшую
зарегистрированную
дозу статина.
Возможно
применение
статина,
который не
зависит от
метаболизма CYP3A
(например,
флувастатина).
Необходим
мониторинг
пациентов по
выявлению
признаков и
симптомов
миопатии.

Влияние
других
лекарственных
средств на фармакокинетику
кларитромицина.

Лекарственные средства,
являющиеся индукторами CYP3A (например,
рифампицин, фенитоин, карбамазепин, фенобарбитал, препараты зверобоя), могут
индуцировать
метаболизм кларитромицина. Это
может
привести к субтерапевтическим уровням кларитромицина
и снижению
его
эффективности. Кроме
того, может
потребоваться
мониторинг плазменных
уровней индуктора CYP3A, которые
могут быть
повышены вследствие
ингибирования CYP3A кларитромицином
(см.
также инструкцию
по
медицинскому
применению соответствующего индуктора CYP3A4). Одновременное
применение рифабутина и
кларитромицина приводило
к повышению уровня
рифабутина и снижению
уровня кларитромицина
в сыворотке
крови с
одновременным
повышением риска
появления увеита.

О влиянии
следующих
лекарственных
средств на
концентрацию
кларитромицина
в крови
известно или таковое
предполагается,
поэтому
может
потребоваться
изменение
дозы или применение
альтернативной
терапии.

Эфавиренц,
невирапин,
рифампицин,
рифабутин и
рифапентин.

Мощные
индукторы
ферментов
цитохрома Р450,
такие как
эфавиренц,
невирапин,
рифампицин,
рифабутин и
рифапентин
могут
ускорять
метаболизм
кларитромицина,
уменьшая его
концентрацию
в плазме
крови, но
увеличивая концентрацию
14-ОН-кларитромицина
–
микробиологически
активного
метаболита.
Поскольку
микробиологическая
активность
кларитромицина
и 14-ОН-кларитромицина
разная в отношении
различных
бактерий,
ожидаемый терапевтический
эффект может
быть не
достигнут при
совместном
применении
кларитромицина
и индукторов
ферментов цитохрома
Р450.

Этравирин.

Действие кларитромицина ослаблялось этравирином, но концентрация
активного метаболита
14-ОН-кларитромицина
повышалась. Поскольку 14-ОН-кларитромицин
имеет пониженную активность
против Mycobacterium avium complex (MAC), общая
активность против
этого патогена может
быть
изменена. Поэтому
для лечения МАС следует рассмотреть
возможность
применения альтернативных кларитромицину лекарственных
средств.

Флуконазол.

Равновесные
концентрации
активного
метаболита
14-ОН-кларитромицина
значительно
не
изменялись
при
одновременном
применении с
флуконазолом.
Изменение
дозы
кларитромицина
не требуется.

Ритонавир.

Применение
ритонавира и
кларитромицина
приводило к
значительному
подавлению
метаболизма
кларитромицина.
Cmax
кларитромицина
повышалось
на 31 %, Cmin
– на 182 % и AUC – на 77 %.
Отмечалось
полное
угнетение
образования
14-ОН-кларитромицина.
Из-за
большого
терапевтического
окна
уменьшения
дозы кларитромицина
для
пациентов с
нормальной
функцией
почек не требуется.
Однако для пациентов
с почечной
недостаточностью
необходима
коррекция
дозы: для
пациентов с CLCR
30-60 мл/мин
дозу
кларитромицина
следует
снизить на 50 %. Для
пациентов с тяжелой
почечной
недостаточностью
(CLCR <30 мл/мин)
дозу
кларитромицина
следует
снизить на 75 %.
Дозы
кларитромицина,
превышающие 1 г/сутки, не
следует
применять
вместе с
ритонавиром. Такие
же
корректировки дозы
следует
проводить для
пациентов с нарушением
функции почек при
применении ритонавира в
качестве фармакокинетического усилителя вместе с
другими
ингибиторами ВИЧ-
протеазы, включая атазанавир и саквинавир.

Влияние
кларитромицина
на
фармакокинетику
других
лекарственных
средств.

Антиаритмические
средства.

Существуют
постмаркетинговые
сообщения о
развитии пируэтной
желудочковой
тахикардии,
возникшей
при
одновременном
применении
кларитромицина
с хинидином
или
дизопирамидом.
Рекомендуется
проводить
ЭКГ-мониторинг для
своевременного
выявления
удлинения интервала
QT. Во время
терапии
кларитромицином
следует следить
за
концентрациями
этих
препаратов в
сыворотке
крови.

При
постмаркетинговом
применении
были сообщения
о
гипогликемии
при
одновременном
применении
кларитромицина
и дизопирамида,
поэтому
необходим
мониторинг
уровня глюкозы
крови при
одновременном
применении
этих средств.

Пероральные
гипогликемические
средства/инсулин

При
одновременном
применении с
определенными
гипогликемическими
средствами,
такими как
натеглинид и
репаглинид,
кларитромицин
может
ингибировать
фермент CYP3A, что
может
вызвать
гипогликемию.
Рекомендуется
тщательный
мониторинг
уровня глюкозы.

CYP3A-связанные
взаимодействия.

Одновременное
применение с
кларитромицином может
привести к
повышению
концентрации
CYP3A в плазме
крови, что, в
свою очередь,
может усилить
или продлить
его
терапевтический
эффект и риск
возникновения
побочных реакций.

Следует
соблюдать
осторожность
при применении
кларитромицина
пациентам,
получающим
терапию
лекарственными
средствами –
субстратами
CYP3A, особенно
если
CYP3A-субстрат
имеет узкий
терапевтический
диапазон
(например,
карбамазепин)
и
экстенсивно
метаболизируется
этим ферментом.

Может
потребоваться
изменение
дозы и мониторинг
сывороточных
концентраций
лекарственного
средства,
которое
метаболизируется
с участием CYP3A, у пациентов,
одновременно
получающих
кларитромицин.

Известно,
что такие
лекарственные
препараты
или группы
препаратов
метаболизируются
одним и тем
же CYP3A-изоферментом:
алпразолам,
астемизол,
карбамазепин,
цилостазол,
цизаприд,
циклоспорин,
дизопирамид,
алкалоиды
спорыньи,
ловастатин,
метилпреднизолон,
мидазолам,
омепразол,
пероральные
антикоагулянты
(например,
варфарин),
пимозид,
хинидин,
рифабутин,
силденафил,
симвастатин,
такролимус,
терфенадин,
триазолам и
винбластин,
но этот
список не
является
полным. Подобный
механизм
взаимодействия
отмечен при
применении
фенитоина,
теофиллина и
вальпроата,
метаболизирующихся
другим
изоферментом
системы
цитохрома Р450.

Ингибиторы
ГМГ-КоА-редуктазы
(статины).

Комбинированное
применение
кларитромицина
с
ловастатином
или симвастатином
противопоказано
(см.
«Противопоказания»),
поскольку
эти статины в
значительной
степени
метаболизируются
CYP3A4, и одновременное
применение с
кларитромицином повышает
их
концентрацию
в плазме
крови, что, в
свою очередь,
повышает
риск
возникновения миопатии,
включая
рабдомиолиз. Сообщалось
о развитии
рабдомиолиза
у пациентов
при
совместном
применении
кларитромицина
и этих
статинов.
Если лечения
кларитромицином
невозможно
избежать,
терапию
ловастатином
или
симвастатином
необходимо
прекратить
во время курса
лечения.

Следует
с
осторожностью
назначать
кларитромицин
одновременно
с другими
статинами.
В случаях,
когда
одновременного
применения
кларитромицина
со статинами
избежать
невозможно,
рекомендуется
назначать наименьшую
эффективную
дозу статина.
Возможно,
применение
статина не
зависит от
метаболизма
CYP3A (например,
флувастатина).

Омепразол.

Применение
кларитромицина
в комбинации с
омепразолом
у взрослых
здоровых
добровольцев
приводило к
повышению
равновесных
концентраций
омепразола.
При
применении
только
омепразола
среднее
значение рН
желудочного
сока при
измерении в
течение 24 часов
составило 5,2,
при
совместном
применении
омепразола с кларитромицином
– 5,7.

Пероральные
антикоагулянты.

Комбинированное
применение
кларитромицина
и
пероральных
антикоагулянтов
может
потенцировать
эффект
последних, что
требует
тщательного
контроля
протромбинового
времени у
пациентов.

Силденафил,
тадалафил и
варденафил.

Существует
вероятность
увеличения
плазменных
концентраций
ингибиторов
фосфодиэстеразы
(силденафила,
тадалафила и
варденафила)
при их
совместном
применении с
кларитромицином,
что может
потребовать
уменьшения
дозы
ингибиторов
фосфодиэстеразы.

Теофиллин,
карбамазепин.

Результаты
клинических
исследований
показали, что
существует
незначительное,
но статистически
значимое
увеличение
концентрации
теофиллина или
карбамазепина
в плазме
крови при их
одновременном
применении с
кларитромицином.

Толтеродин.

Толтеродин
главным
образом
метаболизируется
2D6-изоформой
цитохрома Р450
(CYP2D6). Однако в популяции
пациентов
без CYP2D6
метаболизм
происходит
через CYP3A. В этой
популяции
угнетение CYP3A
приводит к значительному
повышению
концентрации
толдеродина
в плазме. Для
таких
пациентов снижение
дозы
толтеродина
может быть
необходимым
при его
применении с
ингибиторами
CYP3A, такими как кларитромицин.

Триазолбензодиазепины
(например,
алпразолам,
мидазолам,
триазолам).

Следует
избегать
комбинированного
применения
перорального
мидазолама и
кларитромицина.
При
внутривенном
применении
мидазолама с
кларитромицином
следует проводить
тщательный
мониторинг состояния
пациента
для
своевременного
корректирования
дозы.

Следует
придерживаться
таких же мер
предосторожности
при
применении
других бензодиазепинов,
которые
метаболизируются
CYP3A, включая
триазолам и
алпразолам.
Для бензодиазепинов,
элиминация
которых не
зависит от CYP3A
(темазепам, нитразепам,
лоразепам),
развитие
клинически
значимого
взаимодействия
с кларитромицином
маловероятно.

Есть
постмаркетинговые
сообщения о
лекарственном
взаимодействии
и развитии
побочных
явлений со
стороны центральной
нервной
системы (таких как
сонливость и
спутанность
сознания) при
совместном
применении
кларитромицина
и триазолама.
Следует
наблюдать за
пациентом,
учитывая
возможность
увеличения
фармакологических
эффектов со
стороны ЦНС.

Другие
виды
взаимодействий.

Аминогликозиды.

С
осторожностью
следует
применять
кларитромицин
одновременно
с другими
ототоксическими
средствами,
особенно с
аминогликозидами
(см.
«Особенности
применения).

Колхицин.

Колхицин
является
субстратом CYP3A
и P-гликопротеина
(Pgp). Известно,
что
кларитромицин
и другие
макролиды способны
подавлять CYP3A и
Pgp. При
одновременном
применении
кларитромицина
и колхицина
угнетение Pgp и
CYP3A
кларитромицином
может
привести к
повышению
экспозиции
колхицина.
Необходимо
наблюдать за
состоянием
пациентов для
выявления
клинических
симптомов
токсичности
колхицина.
Дозу
колхицина
необходимо
уменьшать
при одновременном
применении с
кларитромицином
пациентам с
нормальной
почечной и печеночной
функциями.
Одновременное
применение
кларитромицина
с колхицином
пациентам с
почечной или
печеночной
недостаточностью
противопоказано
(см. «Противопоказания»,
«Особенности
применения»).

Дигоксин.

Дигоксин
считается
субстратом
Р-гликопротеина
(Pgp). Известно,
что
кларитромицин
может
подавлять Pgp.
При
одновременном
применении
угнетение Pgp
может
привести к
повышению
экспозиции
дигоксина.

При
постмаркетинговом
наблюдении
сообщалось о
повышении
концентрации
дигоксина в
сыворотке
крови
пациентов,
получавших кларитромицин
совместно с дигоксином.
У некоторых
пациентов
развились
признаки
дигиталисной
токсичности,
включая
потенциально
летальные
аритмии.
Следует
тщательно
контролировать
концентрацию
дигоксина в
сыворотке
крови
пациентов при
его
применении с кларитромицином.

Зидовудин.

Одновременное
применение
таблеток
кларитромицина
и зидовудина
у ВИЧ‑инфицированных
пациентов
может
вызывать
снижение
равновесной
концентрации
зидовудина в
сыворотке
крови.
Кларитромицин
может
препятствовать
абсорбции
перорального
зидовудина
при одновременном
приеме. Этого во
многом можно
избежать при
условии
соблюдения
интервала
между
приемами кларитромицина
и зидовудина.
О таком
взаимодействии
при
применении
суспензии
кларитромицина
и зидовудина или
дидеоксиназина у детей
не
сообщалось.

Фенитоин
и вальпроат.

Существуют спонтанные
или опубликованные
сообщения о
взаимодействии ингибиторов CYP3A, включая кларитромицин, с
лекарственными
средствами, которые
не
метаболизируются CYP3A (такими как
фенитоин и вальпроат). Рекомендуется
определение уровней этих
лекарственных
средств в сыворотке крови
при
одновременном назначении
их с кларитромицином. Сообщалось
о повышении их
уровней в сыворотке
крови.

Возможно также
взаимодействие
между
кларитромицином
и
атазановиром,
интраконазолом,
саквинавиром.

Атазанавир.

Применение
кларитромицина
(500 мг дважды в сутки)
с атазанавиром
(400 мг 1 раз
в сутки),
которые
являются
субстратами
и ингибиторами
CYP3A, приводило к
увеличению
экспозиции кларитромицина
в 2 раза и
уменьшению
экспозиции
14-ОН-кларитромицина
на 70 % с
увеличением
AUC
атазанавира
на 28 %.
Поскольку
кларитромицин
имеет
большой
терапевтический
диапазон, нет
необходимости
снижать дозу
пациентам с
нормальной
функцией
почек. Дозу
кларитромицина
необходимо
снизить на 50 % пациентам
с клиренсом
креатинина 30-60 мл/мин и на 75 % пациентам
с клиренсом
креатинина < 30 мл/мин.
Дозы
кларитромицина
выше 1000 мг
в сутки не
следует
применять
одновременно
с ингибиторами
протеазы.

Блокаторы
кальциевых
каналов.

Из-за риска
артериальной
гипотензии с
осторожностью
следует
применять
кларитромицин
одновременно
с
блокаторами
кальциевых
каналов,
которые
метаболизируются
CYP3A4 (такими
как
верапамил,
амлодипин,
дилтиазем).
При
взаимодействии
могут
повышаться
плазменные
концентрации
как
кларитромицина,
так и
блокаторов
кальциевых
каналов. У пациентов,
получавших
кларитромицин
одновременно
с
верапамилом,
наблюдались
артериальная
гипотензия,
брадиаритмии
и
лактоацидоз.

Итраконазол.

Кларитромицин
и
итраконазол
являются субстратами
и
ингибиторами
CYP3A, в связи с
чем кларитромицин
может
повышать
плазменные уровни
итраконазола
и наоборот.
При применении
итраконазола
одновременно
с кларитромицином
пациенты
должны
находиться
под
тщательным
наблюдением
для выявления
симптомов
усиленного
или
пролонгированного
фармакологического
эффекта.

Саквинавир.

Применение
кларитромицина
(500 мг
дважды в сутки)
с
саквинавиром
(мягкие
желатиновые
капсулы 1200 мг три раза
в сутки),
которые
являются
субстратами
и ингибиторами
CYP3A, у 12 здоровых
добровольцев
приводило к
увеличению AUC равновесного
состояния на
177 % и Cmax  на 187 %
по сравнению с
применением
только
саквинавира.
При этом AUC и Cmax
кларитромицина
увеличивалось
примерно на 40 %
по сравнению
с
применением
только кларитромицина.
Нет
необходимости
в коррекции
доз, если оба
лекарственных
средства применять
одновременно
в течение
ограниченного
промежутка времени
и в
вышеуказанных
дозах/лекарственных
формах.
Результаты
исследования
лекарственного
взаимодействия
с применением
мягких
желатиновых
капсул могут
не
соответствовать
эффектам,
которые
наблюдаются
при
применении
саквинавира
в форме
твердых
желатиновых
капсул.
Результаты
исследования
лекарственного
взаимодействия
с
применением
только
саквинавира
могут не
соответствовать
эффектам,
наблюдаемым
при терапии
саквинавиром/ритонавиром.
При
одновременном
применении
саквинавира
с
ритонавиром
необходимо учитывать
возможное
влияние
ритонавира
на кларитромицин
(см. выше).

Особенности
применения.

Кларитромицин
не следует
назначать
беременным
женщинам без
тщательной
оценки соотношения
польза/риск,
особенно в I
триместре
беременности.

С
осторожностью
следует
применять
препарат
пациентам с
тяжелой
почечной недостаточностью.

При
применении
кларитромицина
сообщалось о
нарушении
функции
печени,
включая повышенный
уровень
печеночных
ферментов, и
о
гепатоцеллюлярном
и/или
холестатическом гепатите с
желтухой или
без нее. Это нарушение
функции
печени может
быть тяжелой
степени, и
обычно оно
обратимое. В
некоторых
случаях
сообщалось о
печеночной
недостаточности
с летальным
исходом,
которая, в
основном,
была
ассоциирована
с серьезными
основными
заболеваниями
и/или сопутствующим
медикаментозным
лечением.
Необходимо
немедленно
прекратить
применение
кларитромицина
при
возникновении
таких
проявлений и
симптомов
гепатита как
анорексия,
желтуха,
потемнение
мочи, зуд или
боль в области
живота.

Длительное
или
повторное
применение
антибиотиков
может
вызвать
чрезмерный
рост нечувствительных
бактерий и
грибов. При
возникновении
суперинфекции
следует
прекратить
применение
кларитромицина
и начать соответствующую
терапию.

О
развитии
диареи от
легкой
степени до
псевдомембранозного
колита с
летальным
исходом,
вызванной Clostridium difficile (CDAD),
сообщалось
при
применении
практически всех
антибактериальных
препаратов, в
том числе
кларитромицина.
Следует
всегда
помнить о
возможности
развития
диареи,
вызванной Clostridium difficile, у
всех
пациентов с
диареей
после
применения
антибиотиков.
Кроме того,
необходимо
тщательно
собрать
анамнез,
поскольку о
развитии
диареи, вызванной
Clostridium difficile,
сообщалось
даже через 2
месяца после
применения
антибактериальных
препаратов.

Кларитромицин
выводится
главным
образом
через
печень. Поэтому
следует
соблюдать
осторожность
при применении
препарата
пациентам
с
недостаточностью
функции
печени, а также со
средней
или тяжелой
степенью
недостаточности
функции
почек.

Следует
обратить
внимание на
возможность
перекрестной
резистентности
между
кларитромицином
и другими
макролидами,
а также линкомицином
и
клиндамицином.

У
небольшого
числа
пациентов
может развиться
резистентность
микроорганизмов
H.pylori
к
кларитромицину.

Сообщалось
о развитии
колхициновой
токсичности
(в том числе с
летальным
исходом) при
одновременном
применении
кларитромицина
и колхицина,
особенно у
пациентов
пожилого возраста,
в том числе
на фоне
почечной
недостаточности
(см.
«Взаимодействие
с другими лекарственными
средствами и
другие виды взаимодействий»).
Совместное применение
кларитромицина
с колхицином
противопоказано
(см. «Противопоказания»).

С
осторожностью
следует
применять
одновременно
кларитромицин
и
триазолбензодиазепины,
например
триазолам,
внутривенный
мидазолам
(см.
«Взаимодействие
с другими
лекарственными
средствами и
другие виды
взаимодействий»).

С
осторожностью
следует
применять
кларитромицин
одновременно
с другими
ототоксическими
средствами,
особенно с
аминогликозидами.
Следует
проводить
мониторинг вестибулярной
и слуховой
функции во
время или
после
лечения.

В
связи с
риском
удлинения
интервала QT
следует с
осторожностью
применять
кларитромицин
пациентам с
ишемической
болезнью сердца,
тяжелой
сердечной
недостаточностью,
гипомагниемией,
брадикардией
(< 50 уд./мин) или
при
одновременном
применении с
другими
препаратами,
которые
ассоциируются
с удлинением
интервала QT (см.
«Взаимодействие
с другими
лекарственными
средствами и
другие виды
взаимодействий»).
Кларитромицин
нельзя
применять
пациентам с
врожденным
или
имеющимся в
анамнезе
удлинением
интервала QT
или с
желудочковой
аритмией в
анамнезе (см.
«Противопоказания»).

Пневмония.

Поскольку
возможно
существование
резистентности
Streptococcus pneumoniae к
макролидам,
важно
проводить
тест на чувствительность
при
назначении
кларитромицина
для лечения
негоспитальной
пневмонии. В
случае
госпитальной
пневмонии
кларитромицин
нужно
применять в
комбинации с
другими соответствующими
антибиотиками.

Инфекции
кожи и мягких
тканей от
легкой до средней
степени.

Данные
инфекции
чаще всего
вызваны
микроорганизмами
Staphylococcus aureus и Streptococcus pyogenes,
каждый из
которых
может быть
резистентным
к макролидам.
Поэтому
важно
проводить тест
на
чувствительность.
В случаях,
когда невозможно
применить
бета-лактамные
антибиотики
(например,
при
аллергии), в качестве
препаратов
первого
выбора можно
применять
другие
антибиотики,
например
клиндамицин.
В настоящее
время
макролиды
играют роль в
лечении
некоторых
инфекций
кожи и мягких
тканей
(например,
инфекций,
вызванных Corynebacterium minutissimum, acne vulgaris,
рожистого
воспаления) и
в ситуациях,
когда нельзя
применять
лечение
пенициллинами.

В случае
развития
тяжелых
острых
реакций гиперчувствительности,
таких как
анафилаксия,
синдром
Стивенса-Джонсона,
токсический
эпидермальный
некролиз, DRESS,
болезнь Шенляйна-Геноха,
терапию
кларитромицином
следует
немедленно
прекратить и
сразу же
начать
соответствующее
лечение.

Кларитромицин
следует
применять с
осторожностью
при
одновременном
назначении с индукторами
фермента
цитохрома СYP3A4
(см. «Взаимодействие
с другими лекарственными
средствами и
другие виды взаимодействий»).

Ингибиторы
ГМГ-КоА-редуктазы
(статины)

Комбинированное
применение
кларитромицина
с
ловастатином
или
симвастатином
противопоказано
(см.
«Противопоказания»).
Следует с
осторожностью
назначать
кларитромицин
одновременно
с другими
статинами. Сообщалось
про развитие
рабдомиолиза
у пациентов
при
одновременном
применении
кларитромицина
и статинов.
Необходим
мониторинг
пациентов
касательно
выявления признаков
и симптомов
миопатии. В
ситуациях, когда
одновременного
применения
клритромицина
со статинами
избежать
невозможно,
рекомендуется
назначать
наименьшую
зарегистрированную
дозу ститина.
Возможно
применение
статина,
который не
зависит от
метаболизма СYP3A
(например,
флувастатина)
(см.
«Взаимодействие
с другими
лекарственными
средствами и
другие виды
взаимодействий»).

Пероральные
гипогликемические
средства/инсулин.

Комбинированное
применение
кларитромицина
и
пероральных гипогликемических
средств (например,
производных
сульфонилмочевины)
и/или
инсулина
может вызывать
выраженную
гипогликемию.
Рекомендуемый
тщательный
мониторинг
уровня глюкозы.

Пероральные
антикоагулянты.

При
совместном
применении
кларитромицина
с варфарином
существует
риск
возникновения
серьезного
кровотечения,
значительного
повышения
показателя МНО
(международное
нормализованное
отношение) и
протромбинового
времени. Пока
пациенты получают
одновременно
кларитромицин
и пероральные
антикоагулянты,
нужно часто
контролировать
показатель МНО и
протромбиновое
время.

Применение
в период
беременности
или
кормления
грудью.

Безопасность
применения
кларитромицина
в период
беременности
или
кормления
грудью не
установлена.
Поэтому кларитромицин
не следует
применять в
период
беременности
или
кормления
грудью, за
исключением
случаев,
когда польза
от
применения будет
превышать
риск.

Кларитромицин
проникает
в грудное
молоко.

Способность
влиять на
скорость
реакции при
управлении
автотранспортом
или другими
механизмами.

Влияние
маловероятно.
Однако
необходимо быть
внимательным
при
управлении
транспортными
средствами и
другими
механизмами
в связи с
возможностью
возникновения
побочных
реакций со стороны
нервной
системы,
таких как
судороги,
головокружение,
галлюцинации,
спутанность
сознания и
др.

Способ
применения и
дозы.

Рекомендуемая
доза
кларитромицина для взрослых
и детей с 12 лет
составляет 250 мг
(1 таблетка)
каждые
12 часов, при
более
тяжелых
инфекциях
дозу можно увеличить
до 500 мг
(2 таблетки
250 мг) каждые
12 часов. Обычная
продолжительность
лечения зависит
от степени
тяжести
инфицирования
и составляет
от 6 до 14 дней.

Кларитромицин
Гриндекс можно
применять
независимо
от приема пищи,
поскольку
пища не
влияет на
биодоступность
кларитромицина.

Лечение
одонтогенных
инфекций.

Рекомендуемая
доза
составляет 250 мг каждые
12 часов в
течение 5 дней.

Применение
пациентам
с
микобактериальной
инфекцией.

Начальная
доза
для взрослых
составляет 500 мг 2 раза в сутки.
Если в
течение 3-4
недель
лечения не
наблюдается
улучшение
клинических
признаков или
бактериологических
показателей,
доза кларитромицина
может быть
повышена до 1000 мг
2 раза в сутки.

Лечение
диссеминированных
инфекций,
вызванных МАК, у
больных
СПИДом
продолжается
столько, сколько
длится
клиническая
и
микробиологическая
эффективность
препарата,
имеющая
медицинское
подтверждение.
Кларитромицин
можно применять
в комплексе с
другими
антимикобактериальными средствами.

Эрадикация
H.pylori у
пациентов с
язвой
двенадцатиперстной
кишки (взрослые).

Тройная
терапия (7-10 дней)

Кларитромицин
(500 мг) 2 раза в сутки
следует
применять
вместе с
амоксициллином 1000 мг 2 раза в сутки и
омепразолом
20 мг в сутки в
течение 7-10 дней.

Тройная
терапия (10 дней)

Кларитромицин
(500 мг) 2 раза в сутки, лансопразол
30 мг 2
раза
в  сутки и амоксициллин
1000
мг  2 раза в сутки в
течение 10 дней.

Двойная
терапия (14 дней)

Кларитромицин
(500 мг) 3 раза в сутки вместе с
омепразолом
40 мг 1
раз в сутки внутрь в
течение 14 дней, затем омепразол
20 мг или 40 мг 1 раз в сутки внутрь в
течение следующих
14 дней.

Двойная
терапия (14 дней)

Кларитромицин
(500 мг) 3 раза в сутки вместе с лансопразолом
60 мг 1
раз в сутки внутрь в
течение 14 дней.
Может
потребоваться
дальнейшее
угнетение
секреции
соляной
кислоты для
уменьшения
проявлений
язвы.

Кларитромицин
также
применять в
таких
терапевтических
схемах:

кларитромицин
+ тинидазол и
омепразол
или лансопразол;

кларитромицин
+
метронидазол
и омепразол или
лансопразол;

кларитромицин
+
тетрациклин,
висмута субсалицилат
и ранитидин;

кларитромицин
+
амоксициллин
и лансопразол;

кларитромицин
+ ранитидин,
висмута
цитрат.

Применение
пациентам пожилого возраста: как для
взрослых.

Применение
пациентам
с почечной
недостаточностью: для пациентов
с тяжелой
почечной
недостаточностью
(клиренс
креатинина <30 мл/мин)
дозу следует
уменьшить наполовину,
например 250 мг 1 раз в сутки или 250 мг
2 раза
в сутки при
более тяжелых
инфекциях. У
таких
пациентов
продолжительность
лечения не
должна
превышать 14 дней.

Дети.

Детям
до 12 лет
следует
применять
препарат в
форме
суспензии.

Детям
с 12 лет
следует
применять
препарат как
взрослым.

Передозировка.

Симптомы:
передозировка
кларитромицином
может
вызвать
появление
симптомов со
стороны ЖКТ.
У одного
пациента с биполярным
психозом в
анамнезе,
принявшем 8 граммов
кларитромицина,
развились
изменения
умственного
состояния,
параноидное поведение,
гипокалиемия
и гипоксемия.

Лечение:
необходимо
применить
активированный
уголь и
проводить
симптоматическую
терапию,
направленную
на поддержание
жизненных
функций
организма.

Как
и в случае с
другими
макролидами,
маловероятно,
что
гемодиализ
или
перитонеальный
диализ
существенно
влияют на
содержание
кларитромицина
в сыворотке
крови.

Побочные
реакции.

Наиболее
частыми
и наиболее распространенными
побочными
реакциями
при лечении
кларитромицином
взрослых и
детей являются
боль в
животе,
диарея,
тошнота,
рвота и нарушение
вкуса. Эти
побочные
реакции обычно
незначительно
выражены и
согласуются
с известным
профилем
безопасности
макролидных
антибиотиков.
Во время
клинических
исследований
не было
выявлено
существенных
отличий в
частоте этих
побочных
реакций между
группами
пациентов, у
которых
имелись или
отсутствовали
микобактериальные
инфекции.

Ниже
представлены
побочные
реакции, возникшие
во время
клинических
исследований
и при
постмаркетинговом
применении
различных
лекарственных
форм и
дозировок
кларитромицина,
в том числе
немедленного
высвобождения.
Побочные
реакции, как
минимум
вероятно
связанные с
кларитромицином,
распределены
по системам
органов и по
частоте
возникновения:
более 10 % –
очень часто, 1-10 %
– часто, 0,1-1 % – нечасто
и с
неизвестной
частотой*
(побочные
реакции при
постмаркетинговом
исследовании;
частоту
определить
невозможно
из имеющихся
данных). В
пределах
каждой
группы побочные
реакции
представлены
в порядке
убывания
тяжести
проявлений,
если тяжесть
удалось
оценить.

Инфекции
и инвазии: нечасто –
целюллит1,
кандидоз
ротовой
полости, гастроэнтерит2,
инфекция3,
вагинальная
инфекция, с
неизвестной
частотой ‒
псевдомембранозный
колит,
рожистое
воспаление.

Со
стороны
крови и
лимфатической
системы: нечасто
– лейкопения,
нейтропения4,
тромбоцитемия3,
эозинофилия4;
с
неизвестной
частотой ‒
агранулоцитоз,
тромбоцитопения.

Со
стороны
иммунной
системы: нечасто –
анафилактоидные
реакции1,
гиперчувствительность,
с
неизвестной
частотой –
анафилактические
реакции,
ангионевротический
отек.

Со
стороны
метаболизма
и питания: нечасто –
анорексия,
снижение
аппетита, с
неизвестной
частотой ‒
гипогликемия.

Со
стороны
психики: часто –
бессонница; нечасто
–
тревожность,
нервозность3;
с
неизвестной
частотой –
психозы,
спутанность
сознания,
деперсонализация,
депрессия,
дезориентация,
галлюцинации,
кошмарные
сновидения,
мания.

Со
стороны ЦНС: часто –
дисгевзия
(нарушение
вкусовой
чувствительности),
головная
боль,
нарушение
вкуса; нечасто
‒ потеря сознания1,
дискинезия1,
головокружение,
сонливость,
тремор; с
неизвестной
частотой –
судороги,
агевзия
(потеря
вкусовой
чувствительности),
паросмия,
аносмия,
парестезия.

Со
стороны
органов слуха
и лабиринта: нечасто –
головокружение,
ухудшение
слуха, звон в
ушах; с
неизвестной
частотой –
потеря слуха.

Со
стороны
сердца: нечасто –
остановка
сердца1,
фибрилляция
предсердий1,
удлинение
интервала QT, экстасистолы1,
сердцебиение;
с
неизвестной
частотой –
пируэтная
желудочковая
тахикардия (torsades de pointes),
желудочковая
тахикардия.

Со
стороны
сосудистой
системы: часто –
вазодилатация1;
с
неизвестной
частотой –
кровоизлияние.

Нарушения
со стороны
дыхательной
системы,
органов грудной
клетки и
средостения: нечасто –
астма1,
носовое кровотечение2,
эмболия
сосудов легких1.

Со
стороны
пищеварительной
системы: часто –
диарея,
рвота,
диспепсия,
тошнота, боль
в животе; нечасто
– эзофагит1,
гастроэзофагиальное
рефлюксное
заболевание2,
гастрит,
прокталгия2,
стоматит,
глоссит,
вздутие
живота4,
запор,
сухость во
рту, отрыжка,
метеоризм; с
неизвестной
частотой –
острый
панкреатит,
изменение
цвета языка, изменение
цвета зубов.

Со
стороны гепатобилиарной
системы: часто –
отклонение
от нормы функциональных
тестов
печени; нечасто
‒ холестаз4,
гепатит4,
повышение
уровня АЛТ,
АСТ, ГГТ4; с
неизвестной
частотой –
печеночная
недостаточность,
холестатическая
желтуха,
гепатоцеллюлярная
желтуха.

Со
стороны кожи
и подкожной
клетчатки: часто –
сыпь,
гипергидроз; нечасто ‒
буллезный
дерматит1,
зуд, крапивница,
макулопапулезная
сыпь3; с
неизвестной
частотой –
синдром
Стивенса-Джонсона,
токсический
эпидермальный
некролиз,
медикаментозная
кожная
реакция, сопровождающаяся
эозинофилией
и системными проявлениями
(DRESS), акне,
болезнь Шенляйна-Геноха.

Со стороны
опорно-двигательного аппарата и
соединительной
ткани: нечасто
– мышечные
спазмы3,
скелетно-мышечная
ригидность1,
миалгия2; с
неизвестной
частотой –
рабдомиолиз2
(в некоторых
сообщениях о
возникновении
рабдомиолиза
отмечалось,
что
кларитромицин
применяли
совместно с
другими
лекарственными
средствами, о
которых
известно, что
они
ассоциируются
с рабдомиолизом
(такими как
статины,
фибраты,
колхицин или
аллопуринол)),
миопатия.

Со
стороны
почек и
мочевыделительной
системы: нечасто –
повышение
креатинина
крови1,
повышение
мочевины
крови1; с
неизвестной
частотой –
почечная
недостаточность,
интерстициальный
нефрит.

Общие
нарушения и
нарушения в
месте
введения: очень
часто –
флебит в
месте
введення1;
часто – боль,
воспаление в
месте
введення1;
редко – недомогание4,
лихорадка3,
астения, боль
в груди4,
озноб4, усталость4.

Лабораторные
исследования: нечасто –
изменение
соотношения
альбумин-глобулин1,
повышение
уровня щелочной
фосфатазы в
крови4,
повышение
уровня
лактатдегидрогеназы
в крови4; с
неизвестной
частотой –
повышение
международного
нормализованного
соотношения,
увеличение
протромбинового
времени,
изменение
цвета мочи.

*
Частота неизвестна,
поскольку об
этих реакциях
сообщалось
добровольно
популяцией
пациентов
неустановленного
количества.
Не всегда можно
точно установить
их частоту
или
причинную
связь с
приемом
препарата.
Общий опыт
применения
кларитромицина
составляет
более 1 миллиарда
пациенто-дней.

1,2,3,4 О данных
побочных
реакциях
сообщалось
только при
применении
препарата в
форме:

1 –
порошка
лиофилизированного
для приготовления
раствора для
инфузий, 2 -–
таблеток
пролонгированного
действия, 3 –
суспензии, 4 –
таблеток
немедленного
высвобождения.

Сообщалось
об артралгии.

Очень
редко
сообщалось об
увеите,
преимущественно
у пациентов,
одновременно
принимавших
рифабутин.
Большинство реакций
были
обратимыми.

Ожидается,
что частота,
тип и тяжесть
побочных
реакций у
детей будут
такими же,
как и у взрослых.

Пациенты
с нарушением
иммунной
системы.

У
больных СПИДом
и других
пациентов с
нарушением
иммунной системы,
которые
применяли
высокие дозы
кларитромицина
дольше, чем
рекомендовано, часто
было сложно различить
побочные
реакции,
связанные с
применением
препарата, и
симптомы
основного
или
сопутствующих
заболеваний.

У
взрослых
больных,
получавших
кларитромицин
в суточной
дозе 1000 мг,
наиболее
частыми
побочными
эффектами были
тошнота,
рвота,
изменение
вкуса, боль в
животе,
диарея, сыпь,
вздутие
живота, головная
боль, запор,
нарушение
слуха,
повышение содержания
АЛТ и АСТ. Нечасто
возникали
диспноэ,
бессонница и
сухость во
рту. У 2-3 %
пациентов
наблюдалось аномальное
повышение
уровней АЛТ и
АСТ и аномальное
снижение
количества
лейкоцитов и
тромбоцитов
в крови. У меньшего
процента
пациентов
наблюдалось
повышение
содержания
мочевины.

Срок
годности. 3
года.

Не
применять
после
окончания
срока годности,
указанного
на упаковке.

Условия
хранения.

Хранить
при
температуре
не выше 25 °С.

Хранить
в нeдocтyпнoм для
детей месте.

Упаковка.

По 7
или 8 таблеток в
блистере; по 1
или 2 блистера
в
пачке из
картона.

Категория
отпускa.

По рецепту.

Производитель.

Блуфарма-Индустрия
Фармацевтика, С.А.

Местонахождение
производителя
и адрес места
осуществления
его
деятельности.

С.
Мартиньу ду Бишпу,
Коимбра, 3045-016,
Португалия.

Заявитель.

АО «Гриндекс».

Местонахождение заявителя
и/или
представителя
заявителя.

Ул.
Крустпилс, 53,
Рига, LV-1057,
Латвия.

Тел./ факс:
+371 67083205/ +371 67083505.

Эл.
почта: [email-masked]