ІНСТРУКЦІЯ

для
медичного
застосування
лікарського
засобу

РЕВМАЛГИН

(REUMALGIN)

Склад:

діюча
речовина: мелоксикам
(meloxicam);

1
таблетка
містить
мелоксикаму
7,5 мг або 15 мг;

допоміжні
речовини: натрію
цитрат,
лактози
моногідрат,
целюлоза
мікрокристалічна,
повідон,
кремнію діоксид
колоїдний
безводний,
кросповідон,
магнію стеарат.

Лікарська
форма. Таблетки.

Основні
фізико-хімічні
властивості:

для
дозування 7,5
мг: таблетки
світло-жовтого
кольору,
круглої форми,
з двоопуклою
поверхнею;

для
дозування 15
мг:
таблетки
світло-жовтого
кольору,
круглої
форми, з розподільчою
рискою, з
двоопуклою
поверхнею.

Фармакотерапевтична
група.

Нестероїдні
протизапальні
препарати та протиревматичні
засоби.

Код
АТХ М01А С06.

Фармакологічні
властивості.

Фармакодинаміка.

Мелоксикам
– це
нестероїдний
протизапальний
лікарський
засіб (НПЗЗ)
класу
єнолієвої
кислоти, що
має
протизапальний,
аналгетичний
та
антипіретичний
ефекти.

Мелоксикам
виявив
високу
протизапальну
активність
на всіх
стандартних
моделях запалення.
Як і для
інших НПЗЗ,
його точний
механізм дії
залишається
невідомим.
Однак є
загальний механізм
дії для всіх
НПЗЗ
(включаючи
мелоксикам):
пригнічення
біосинтезу
простагландинів,
які є
медіаторами запалення.

Фармакокінетика.

Абсорбція.
Мелоксикам
добре
абсорбується
зі шлунково-кишкового
тракту при
пероральному
застосуванні,
абсолютна
біодоступність
препарату
становить 90 %.
Після разового
застосування
мелоксикаму
максимальна
концентрація
у плазмі
крові досягається
протягом 5-6
годин для
твердих
пероральних
форм.

При
багаторазовому
дозуванні
стабільні концентрації
досягаються
на 3-5 добу.
Дозування

1 раз на добу
призводить
до середньої
концентрації
у плазмі
крові з
відносно
малими коливаннями
піків: у
межах 0,4-1,0
мкг/мл для 7,5 мг
та 0,8-2,0 мкг/мл
для 15 мг
відповідно (Cmin
і Сmax у
стабільному
стані
відповідно).
Середні
концентрації
мелоксикаму
у плазмі
крові в
стабільному
стані досягаються
протягом 5-6
годин для
таблеток.

Одночасне
вживання їжі
або
застосування
неорганічних
антацидів не
впливає на
абсорбцію
препарату.

Розподіл.
Мелоксикам
дуже сильно
зв’язується
з білками
плазми крові,
головним
чином з
альбуміном (99 %).
Мелоксикам
проникає у
синовіальну
рідину,
концентрація
в якій вдвоє
менша, ніж у
плазмі крові.
Об’єм
розподілу низький,
у середньому 11 л
після
внутрішньом’язового
або внутрішньовенного
застосування,
і показує
індивідуальні
відхилення у
межах 7-20 %. Об’єм
розподілу
після
застосування
багаторазових
пероральних
доз мелоксикаму
(від 7,5 до 15 мг)
становить 16 л з
коефіцієнтом
відхилення у
межах від 11 % до
32 %.

Біотрансформація.
Мелоксикам
підлягає
екстенсивній
біотрансформації
у печінці.

У
сечі було
ідентифіковано
чотири
різних метаболіти
мелоксикаму,
що є
фармакодинамічно
неактивними.
Основний
метаболіт
5’-карбоксимелоксикам
(60 % дози)
формується
шляхом
окислення
проміжного
метаболіту
5’-гідроксиметилмелоксикаму,
що також виділяється
меншою мірою
(9 % дози).
Дослідження in vitro
припускають,
що CYP 2C9 відіграє
важливу роль
у процесі
метаболізму,
тоді як CYP 3А4
ізоензими сприяють
меншою мірою.
Активність
пероксидази
у пацієнтів,
можливо,
відповідальна
за два інших
метаболіти,
які
становлять 16 %
та 4 %
призначеної
дози відповідно.

Елімінація.
Виведення
мелоксикаму
відбувається
в основному у
формі
метаболітів
у рівних частинах
із сечею та
калом. Менше 5 %
добової дози
виділяється
у незміненому
стані з
калом,
незначна
кількість
виділяється
з сечею.
Період
напіввиведення
змінюється
від 13 до 25 годин
після перорального та
внутрішньом’язового
застосування.
Плазмовий
кліренс
становить
близько 7-12
мл/хв після
разової
пероральної
дози, внутрішньовенного
або
ректального
застосування.

Лінійність
дози. Мелоксикам
проявляє
лінійну
фармакокінетику
у межах
терапевтичної
дози від 7,5 мг до
15 мг після
перорального
та
внутрішньом’язового
застосування.

Особливі
групи хворих.

Пацієнти
з
печінковою/нирковою
недостатністю.
Печінкова
та ниркова
недостатність
від легкого
до помірного
ступеня
суттєво не впливають
на
фармакокінетику
мелоксикаму. Пацієнти
з помірним
ступенем
ниркової недостатності
мали значно
вищий
загальний кліренс.
Знижене
зв’язування
з білками
плазми крові
спостерігалося
у пацієнтів із
термінальною
нирковою
недостатністю.
При
термінальній
нирковій
недостатності
збільшення
об’єму
розподілу
може призвести
до
збільшення
концентрації
вільного мелоксикаму.
Не слід
перевищувати
добову дозу 7,5
мг (див.
розділ
«Спосіб
застосування
та дози»).

Пацієнти
літнього
віку. У
пацієнтів
літнього
віку
чоловічої
статі
середні
фармакокінетичні
параметри подібні
до таких у
молодих
добровольців
чоловічої
статі. У
пацієнтів
літнього
віку жіночої
статі
значення AUC вищі
і період
напіввиведення
довший порівняно
з такими у
молодих
добровольців
обох статей.
Середній
кліренс
плазми у
рівноважному
стані у
пацієнтів
літнього
віку був
трохи нижчий,
ніж у молодих
добровольців.

Клінічні
характеристики.

Показання.

Короткотривале
симптоматичне
лікування
загострення
остеоартрозу.

Довготривале
симптоматичне
лікування ревматоїдного
артриту та
анкілозивного
спондиліту.

Протипоказання.

-
Гіперчутливість
до
мелоксикаму
або до інших
складових
лікарського
засобу, або
до активних
речовин з
подібною
дією, таких
як НПЗЗ,
аспірин.
Мелоксикам
не слід
призначати
пацієнтам, у
яких
виникали
симптоми
астми, носові
поліпи,
ангіоневротичний
набряк або кропив’янка
після
прийому
аспірину чи
інших НПЗП;

-
ІІІ
триместр
вагітності
(див. розділ
«Застосування
у період
вагітності
або
годування
груддю»);

-
дитячий
вік до 16 років;

-
шлунково-кишкова
кровотеча
або перфорація,
пов’язана з
попередньою
терапією НПЗЗ
в анамнезі;

-
активна
або
рецидивуюча
пептична
виразка/кровотеча
в анамнезі
(два або
більше окремих
підтверджених
випадки
виразки або
кровотечі);

-
тяжка
печінкова
недостатність;

-
тяжка
ниркова
недостатність
без застосування
діалізу;

-
шлунково-кишкова
кровотеча,
цереброваскулярна
кровотеча в
анамнезі або
інші порушення
згортання
крові;

-
тяжка
серцева
недостатність;

-
лікування
періопераційного
болю при коронарному
шунтуванні
(КШ).

Взаємодія
з іншими
лікарськими
засобами та
інші види
взаємодій.

Дослідження
щодо
взаємодії
проводили лише
з участю
дорослих.

Ризики,
пов’язані з
гіперкаліємією.

Деякі
лікарські
засоби або терапевтичні
групи можуть
сприяти
гіперкаліємії:
калієві солі,
калійзберігаючі
діуретики,
інгібітори
ангіотензинперетворювального
ферменту
(АПФ),
антагоністи
рецепторів
ангіотензину
II,
нестероїдні
протизапальні
препарати,
(низькомолекулярні
або
нефракціоновані)
гепарини,
циклоспорин,
такролімус і триметоприм.

Початок
гіперкаліємії
може
залежати від того,
чи є
пов’язані з
нею чинники.
Ризик появи
гіперкаліємії
зростає у
разі, якщо
вищезгадані
лікарські
засоби
застосовувати
супутньо з
мелоксикамом.

Фармакодинамічні
взаємодії.

Інші
нестероїдні
протизапальні
препарати
(НПЗП) та
ацетилсаліцилова
кислота. Не
рекомендується комбінація
з іншими НПЗП
(див. розділ
«Особливості
застосування»),
включаючи
ацетилсаліцилову
кислоту в
дозах ≥ 500 мг за
один прийом
або ≥ 3
г
загальної
добової дози.

Кортикостероїди
(наприклад
глюкокортикоїди).
Одночасне
застосування
з
кортикостероїдами
потребує
обережності
через
підвищений
ризик
кровотечі
або появи
виразок у шлунково-кишковому
тракті.

Антикоагулянти
або гепарин. Значно
підвищується
ризик
кровотеч
внаслідок
пригнічення
функції
тромбоцитів
та
пошкодження
гастродуоденальної
слизової
оболонки. НПЗП
можуть
посилювати
ефекти антикоагулянтів,
таких як
варфарин
(див. розділ
«Особливості
застосування»).
Не рекомендується
одночасне застосування
НПЗП та
антикоагулянтів
або гепарину
в
геріатричній
практиці або
в терапевтичних
дозах (див.
розділ
«Особливості
застосування»).

В
інших
випадках
(наприклад,
при
профілактичних
дозах)
застосування
гепарину
потрібна
обережність
через
підвищений ризик
кровотеч. Необхідний
ретельний
контроль МНВ
(міжнародного
нормалізованого
відношення),
якщо
доведена
неможливість
уникнення
даної комбінації.

Тромболітичні
та
антиагрегаційні
лікарські
засоби: підвищений
ризик
кровотеч
внаслідок
пригнічення
функції тромбоцитів
та
пошкодження
гастродуоденальної
слизової
оболонки.

Селективні
інгібітори
зворотного
захоплення
серотоніну
(СІЗЗС).
Підвищений
ризик
шлунково-кишкової
кровотечі.

Діуретики,
інгібітори
АПФ та
антагоністи ангіотензину
ІІ. НПЗП
можуть
знижувати
ефект
діуретиків
та інших
антигіпертензивних
лікарських
засобів. У
деяких
пацієнтів із
порушенням
функції
нирок
(наприклад
пацієнти з
дегідратацією
або пацієнти
літнього
віку з
порушенням
функції
нирок) одночасне
застосування
інгібіторів
АПФ або антагоністів
ангіотензину
ІІ та
лікарських
засобів, що пригнічують
циклооксигеназу,
може призвести
до
подальшого
погіршення
функції нирок,
включаючи
можливу
гостру
ниркову недостатність,
що зазвичай є
оборотною.
Тому комбінацію
слід
застосовувати
з обережністю,
особливо
пацієнтам
літнього
віку.
Пацієнтам
необхідно
отримувати
адекватну
кількість рідини,
а також слід
контролювати
ниркову функцію
після
початку
сумісної
терапії та періодично
надалі (див.
розділ
«Особливості
застосування»).

Інші
антигіпертензивні
лікарські засоби
(наприклад
бета-адреноблокатори). Як і для
нижчезазначених
лікарських
засобів,
можливе
зниження
антигіпертензивного
ефекту
бета-блокаторів
(внаслідок
пригнічення
простагландинів
із
судинорозширювальним
ефектом).

Інгібітори
кальциневрину
(наприклад циклоспорин,
такролімус).
Нефротоксичність
інгібіторів
кальциневрину
може
посилюватися
НПЗП
внаслідок медіації
ефектів
ниркових
простагландинів.
Під час
лікування
слід
контролювати
ниркову
функцію.
Рекомендований
ретельний контроль
функції
нирок,
особливо у пацієнтів
літнього
віку.

Деферасірокс.

Супутнє
застосування
мелоксикаму
і деферасіроксу
може
підвищити
ризик
шлунково-кишкових
побічних
реакцій. Слід
проявляти
обережність
при
комбінуванні
цих лікарських
засобів.

Фармакокінетична
взаємодія:
вплив мелоксикаму
на
фармакокінетику
інших
лікарських засобів.

Літій. Є дані
щодо НПЗП,
які
підвищують
рівень концентрації
літію у
плазмі крові
(внаслідок зниження
ниркової
екскреції
літію), який може
досягнути
токсичних
величин.
Одночасне
застосування
літію та НПЗП
не рекомендовано
(див. розділ
«Особливості
застосування»).
Якщо
комбінована
терапія необхідна,
слід
ретельно
контролювати
вміст літію у
плазмі крові
на початку
лікування,
при підборі
дози та при
припиненні
лікування
мелоксикамом.

Метотрексат. НПЗП
можуть зменшувати
тубулярну
секрецію
метотрексату,
тим самим
підвищуючи
концентрацію
його у плазмі
крові. З цієї
причини не
рекомендується
супутньо
застосовувати
НПЗП пацієнтам,
які
приймають
високу дозу
метотрексату
(понад
15 мг/тиждень) (див.
розділ
«Особливості
застосування»).
Ризик
взаємодії
НПЗП і
метотрексату
слід враховувати
також
пацієнтам з
низькою дозою
метотрексату,
зокрема
пацієнтам з
порушеною
функцією
нирок. У разі,
коли
потрібне комбіноване
лікування,
необхідно
контролювати
показники
аналізу
крові та
функції
нирок. Слід
дотримуватися
обережності,
коли прийом
НПЗП і
метотрексату
триває 3 дні
поспіль, оскільки
плазмовий
рівень
метотрексату
може
підвищитися
та посилити
токсичність.
Хоча
фармакокінетика
метотрексату
(15 мг/тиждень)
не зазнала
впливу
супутнього
лікування мелоксикамом,
слід вважати,
що
гематологічна
токсичність
метотрексату
може зростати
при
лікуванні
НПЗП (див.
інформацію,
наведену
вище) (див.
розділ
«Побічні
реакції»).

Пеметрексед. При
супутньому
застосуванні
мелоксикаму
з
пеметрекседом
у пацієнтів із
легкою та
помірною
нирковою
недостатністю
(кліренс
креатиніну
від 45 до 79 мл/хв),
прийом
мелоксикаму
слід
призупинити
на 5 днів до введення
пеметрекседу,
в день
введення, і на
2 дні після
введення.
Якщо
комбінація
мелоксикаму
з
пеметрекседом
необхідна,
пацієнтів
необхідно
ретельно
контролювати,
особливо
щодо появи
мієлосупресії
та шлунково-кишкових
побічних
реакцій. Для
пацієнтів із
тяжкою
нирковою
недостатністю
(кліренс креатиніну
нижче 45 мл/хв)
супутнє
застосування
мелоксикаму
з
пеметрекседом
не рекомендується.

Для
пацієнтів з
нормальною
функцією
нирок (кліренс
креатиніну ≥
80 мл/хв) дози 15
мг
мелоксикаму
можуть
зменшити
елімінацію
пеметрекседу,
а, отже,
збільшити
частоту
виникнення
побічних
реакцій,
пов’язаних з
пеметрекседом.
Таким чином,
слід проявляти
обережність
при
призначенні
15 мг мелоксикаму
одночасно з
пеметрекседом
для пацієнтів
з нормальною
функцією
нирок (кліренс
креатиніну ≥
80 мл/хв).

Фармакокінетична
взаємодія:
вплив інших лікарських
засобів на
фармакокінетику
мелоксикаму.

Холестирамін.
Холестирамін
прискорює
виведення
мелоксикаму
внаслідок
порушення
внутрішньопечінкової
циркуляції,
тому кліренс
мелоксикаму
підвищується
на 50 % і період
напіввиведення
знижується
до 13±3 годин. Ця
взаємодія є
клінічно значущою.

Не
виявлено
клінічно
значущої
фармакокінетичної
взаємодії
при
одночасному
прийомі з
антацидами,
циметидином
та дигоксином.

Особливості
застосування.

Побічні
реакції
можна
мінімізувати
шляхом
застосування
мінімальної
ефективної
дози
протягом
найкоротшої
тривалості
лікування,
необхідної для
контролю
симптомів
(див. розділ
«Спосіб застосування
та дози» та
інформації
щодо шлунково-кишкових
та
серцево-судинних
ризиків
нижче).

Рекомендовану
максимальну
добову дозу не
можна
перевищувати
у випадку
недостатнього
терапевтичного
ефекту, також
не слід
застосовувати
додатково
НПЗП, тому що
це може
підвищити
токсичність,
тоді як терапевтичні
переваги не
доведені.
Слід уникати
одночасного
застосування
мелоксикаму з
НПЗП,
включаючи
селективні
інгібітори циклооксигенази-2.

Мелоксикам
не підходить
для
лікування пацієнтів,
які
потребують
полегшення
гострого
болю.

У
разі
відсутності
покращання
після декількох
днів
клінічні
переваги
лікування слід
повторно
оцінити.

Слід
звернути
увагу на
езофагіт,
гастрит та/або
пептичну
виразку в
анамнезі з
метою
забезпечення
їх повного вилікування
перед
початком
терапії
мелоксикамом.
Слід
регулярно
проявляти
увагу щодо
можливого
прояву
рецидиву у
пацієнтів, які
лікувалися
мелоксикамом,
та пацієнтів
з такими
випадками в
анамнезі.

Шлунково-кишкові
порушення.

Як
і при
застосуванні
інших НПЗП,
потенційно
летальні
шлунково-кишкова
кровотеча, виразка
або
перфорація
можуть
виникнути у будь-який
час у процесі
лікування
при наявності
або без
попередніх
симптомів,
або серйозних
шлунково-кишкових
захворювань
в анамнезі.

Ризик
шлунково-кишкової
кровотечі,
виразки або
перфорації
вищий при
підвищенні
дози НПЗП у
пацієнтів з
виразкою в
анамнезі, особливо
ускладненою
кровотечею
або перфорацією
(див. розділ
«Протипоказання»),
та у
пацієнтів
літнього
віку. Таким
пацієнтам
слід
розпочинати
лікування з
найменшої
ефективної
дози. Для
таких пацієнтів
слід
розглянути
комбіновану
терапію із
захисними
лікарськими
засобами
(такими як
місопростол
або
інгібітори
протонної
помпи), а
також для
пацієнтів,
які потребують
сумісного
застосування
низької дози
аспірину або
інших
лікарських
засобів, що
підвищують
шлунково-кишкові
ризики (див.
інформацію,
наведену
нижче, та
розділ
«Взаємодія з
іншими
лікарськими
засобами та
інші види
взаємодій»).

Пацієнтам
зі
шлунково-кишковою
токсичністю
в анамнезі,
особливо
пацієнтам
літнього
віку, слід
повідомляти
про всі незвичні
абдомінальні
симптоми
(особливо
шлунково-кишкові
кровотечі),
головним чином
на
початкових
етапах
лікування.

Пацієнтам,
які
одночасно
застосовують
лікарські
засоби, що
можуть
підвищити
ризик
виразки або
кровотечі,
зокрема
гепарин як
радикальну
терапію або в
геріатричній
практиці,
антикоагулянти,
такі як
варфарин, або
інші нестероїдні
протизапальні
лікарські
засоби, включаючи
ацетилсаліцилову
кислоту в
дозах ≥ 500 мг за
один прийом
або ≥ 3 г
загальної
добової дози,
застосування
мелоксикаму
не рекомендується
(див. розділ
«Взаємодія з
іншими лікарськими
засобами та
інші види
взаємодій»).

При
виникненні
шлунково-кишкової
кровотечі
або виразки у
пацієнтів,
які
застосовують
мелоксикам,
слід
відмінити
лікування.

НПЗП
слід з
обережністю
застосовувати
пацієнтам зі
шлунково-кишковими
захворюваннями
в анамнезі
(виразковий
коліт, хвороба
Крона),
оскільки ці
стани можуть
загострюватися
(див. розділ
«Побічні
реакції»).

Порушення
з боку
печінки.

До
15 % пацієнтів,
які
застосовують
НПЗП (включаючи
мелоксикам),
можуть мати
підвищення значень
одного або
більше
печінкових
тестів. Такі
лабораторні
відхилення
можуть прогресувати,
можуть
залишатися
незміненими
або можуть
бути
тимчасовими
при продовженні
лікування.
Помітні
підвищення
АЛТ або АСТ
(приблизно у
три та більше
разів вище
норми)
спостерігалися
у 1 % пацієнтів
під час
клінічних
випробувань
з НПЗП. Додатково
повідомляли
про рідкісні
випадки
тяжкої
печінкової реакції,
включаючи
жовтяницю та
блискавичний
летальний
гепатит, некроз
печінки та
печінкову
недостатність,
деякі з них – з
летальним
наслідком.

Пацієнтів
із
симптомами
або підозрою
на печінкову
дисфункцію
або у яких
спостерігалися
відхилення
печінкових
тестів, потрібно
оцінити щодо розвитку
симптомів
більш тяжкої
печінкової
недостатності
впродовж
терапії мелоксикамом.
Якщо
клінічні
ознаки та
симптоми
співставляються
з розвитком
печінкових
захворювань
або якщо
спостерігаються
системні
прояви
захворювання
(наприклад еозинофілія,
висипання та
інші), то
застосування
мелоксикаму
слід
припинити.

Серцево-судинні
порушення.

За
пацієнтами з
артеріальною
гіпертензією
та/або із
застійною
серцевою
недостатністю
від легкого
до помірного
ступеня в анамнезі
рекомендується
ретельний
нагляд, оскільки
при терапії
НПЗП
спостерігалися
затримка
рідини та
набряк.

Для
пацієнтів із
факторами
ризику
рекомендується
клінічний
нагляд за
артеріальним
тиском на
початку
терапії,
особливо на початку
курсу
лікування
мелоксикамом.

Дані
досліджень
та
епідеміологічні
дані дають
можливість
припустити,
що застосування
деяких НПЗП
(особливо у
високих дозах
та при
тривалому
лікуванні)
може бути пов’язане
з невеликим
підвищенням
ризику судинних
тромботичних
явищ
(наприклад
інфаркту
міокарда або
інсульту).
Недостатньо
даних для
виключення
такого
ризику для
мелоксикаму.

Пацієнтам
з
неконтрольованою
артеріальною
гіпертензією,
застійною
серцевою недостатністю,
встановленою
ішемічною
хворобою
серця,
периферичним
артеріальним
захворюванням
та/або цереброваскулярним
захворюванням
слід
проводити
терапію
мелоксикамом
лише після
ретельного
аналізу.
Подібний
аналіз необхідний
до початку
довготривалого
лікування
пацієнтів з
факторами
ризику серцево-судинних
захворювань
(таких як
артеріальна
гіпертензія,
гіперліпідемія,
цукровий
діабет, паління).

НПЗП
можуть
збільшити
ризик
серйозних серцево-судинних
тромботичних
ускладнень, інфаркту
міокарда та
інсульту, які
можуть мати
летальний
наслідок.
Збільшення
ризику
пов’язано з
тривалістю
застосування.
Пацієнти із
серцево-судинними
захворюваннями
або
факторами
ризику
серцево-судинних
захворювань
можуть мати
підвищений
ризик.

Порушення
з боку шкіри.

Повідомляли
про
небезпечні
для життя тяжкі
ураження
шкіри:
синдром
Стівенса-Джонсона
та токсичний
епідермальний
некроліз при
застосуванні
мелоксикаму.
Пацієнти
повинні бути
проінформовані
про ознаки та
симптоми
тяжких
уражень і
уважно стежити
за реакціями
шкіри.
Найбільший
ризик
виникнення
синдрому
Стівенса-Джонсона
або
токсичного
епідермального
некролізу
існує
протягом
перших
тижнів
лікування. Якщо
у пацієнта
присутні
симптоми або
ознаки
синдрому Стівенса-Джонсона
або
токсичного
епідермального
некролізу
(наприклад,
шкірний висип,
що прогресує
часто з
пухирцями
або ураженням
слизової
оболонки),
потрібно
припинити
лікування
мелоксикамом.
Важливо якнайшвидше
діагностувати
і припинити
застосування
будь-яких
препаратів,
що можуть
спричинити тяжкі
ураження
шкіри:
синдром
Стівенса-Джонсона
або
токсичний
епідермальний
некроліз. З
цим
пов’язаний
кращий
прогноз при
тяжких
ураженнях
шкіри. Якщо у
пацієнта
виявили
синдром
Стівенса-Джонсона
або
токсичний
епідермальний
некроліз при
використанні
мелоксикаму,
застосування
препарату не
можна відновлювати
у будь-який
час у
майбутньому.

Анафілактичні
реакції.

Як
і при
застосуванні
інших НПЗП,
анафілактичні
реакції
можуть
спостерігатися
у пацієнтів
без відомої
реакції на
мелоксикам.
Мелоксикам
не слід
застосовувати
пацієнтам з
аспіриновою
тріадою. Даний
симптоматичний
комплекс виникає
у пацієнтів з
астмою, у
яких
повідомляли
про риніти з
або без
назальних
поліпів або у
яких проявлявся
тяжкий,
потенційно
летальний
бронхоспазм
після
застосування
аспірину або
інших НПЗП.
Слід вжити
заходів
невідкладної
допомоги при
виявленні
анафілактоїдної
реакції.

Параметри
печінки та
функція
нирок.

Як і
при
лікуванні
більшістю
НПЗП, описано
поодинокі
випадки
підвищення
рівня
трансаміназ
у сироватці
крові,
підвищення
рівня білірубіну
в сироватці
крові або
інших параметрів
функції
печінки, як і
підвищення
креатиніну в
сироватці
крові та
азоту
сечовини
крові, та
інші
відхилення
лабораторних
показників. У
більшості
випадків ці
відхилення
були незначні
і мали
тимчасовий
характер. При
значному або
стійкому
підтвердженні
таких відхилень
застосування
мелоксикаму
слід
припинити та
провести
контрольні
тести.

Функціональна
ниркова
недостатність.

НПЗП
шляхом пригнічення
судинорозширювального
впливу
ниркових
простагландинів
можуть
індукувати
функціональну
ниркову
недостатність
внаслідок
зниження
клубочкової
фільтрації.
Цей побічний
ефект є
дозозалежним.
На початку
лікування
або після
збільшення дози
рекомендується
ретельне
спостереження
діурезу та
ниркової
функції у
пацієнтів із
такими
факторами
ризику:

-       літній
вік;

-       супутнє
застосування
з
інгібіторами
АПФ, антагоністами
ангіотензину
ІІ, сартанами,
діуретиками
(див. розділ
«Взаємодія з
іншими
лікарськими
засобами та
інші види
взаємодій»);

-       гіповолемія
(будь-якого
генезу);

-       застійна
серцева
недостатність;

-       ниркова
недостатність;

-       нефротичний
синдром;

-       люпус
нефропатія;

-       тяжкий
ступінь
печінкової
дисфункції
(сироватковий
альбумін < 25 г/л або ≥ 10 за
класифікацією
Чайлда-П’ю).

У
поодиноких
випадках
НПЗП можуть
призводити
до
інтерстиціальних
нефритів,
гломерулонефритів,
ренальних
медулярних
некрозів або
нефротичних
синдромів.

Доза
мелоксикаму
для
пацієнтів з
термінальною
нирковою
недостатністю,
які знаходяться
на діалізі,
не повинна
перевищувати
7,5 мг.
Пацієнтам з
нирковою
недостатністю
від легкого
до помірного
ступеня дозу
можна не
знижувати
(рівень
кліренсу
креатиніну
більше 25 мл/хв).

Затримка
натрію, калію
та води.

НПЗП
можуть
посилити
затримку
натрію, калію
та води і
вплинути на
натрійуретичні
ефекти
діуретиків.
Крім того,
може
спостерігатися
зниження антигіпертензивного
ефекту
гіпотензивних
лікарських
засобів (див.
розділ
«Взаємодія з
іншими
лікарськими
засобами та
інші види
взаємодій»).
Тому як
результат у
чутливих
пацієнтів
можуть
прискорюватися
або загострюватися
набряк,
серцева
недостатність
або артеріальна
гіпертензія.
Тому
пацієнтам із
такими
ризиками
рекомендується
проведення
клінічного
моніторингу
(див. розділи
«Спосіб
застосування
та дози» та
«Протипоказання»).

Гіперкаліємія.

Гіперкаліємії
може сприяти
цукровий діабет
або
одночасне
застосування
лікарських
засобів, що
підвищують
каліємію
(див. розділ
«Взаємодія з
іншими
лікарськими
засобами та
інші види
взаємодій»).
У таких випадках
потрібно
регулярно
проводити
контроль
рівнів калію.

Комбінація
з
пеметрекседом.

У
пацієнтів із
легкою та
помірною
нирковою
недостатністю,
які
отримують
пеметрексед,
лікування мелоксикамом
потрібно
призупинити
принаймні на
5 днів до
введення
пеметрекседу,
в день
введення і на
2 дні після введення
(див. розділ
«Взаємодія з
іншими лікарськими
засобами та
інші види
взаємодій»).

Інші
попередження
та заходи
безпеки.

Побічні
реакції
часто гірше
переносять пацієнти
літнього
віку, слабкі
або ослаблені
хворі, які
потребують
ретельного
нагляду. Як і при
лікуванні
іншими НПЗП,
потрібно
бути обережними
щодо хворих
літнього
віку, в яких
більш
імовірне
зниження
функції
нирок, печінки
та серця.
Пацієнти
літнього
віку мають
вищу частоту
виникнення
побічних реакцій
до НПЗП,
особливо
шлунково-кишкових
кровотеч та
перфорацій,
що можуть
бути
летальними (див.
розділ
«Спосіб
застосування
та дози»).

Meлоксикам,
як і
будь-який
інший НПЗП,
може маскувати
симптоми
інфекційних
захворювань.

Застосування
мелоксикаму
може
негативно
впливати на
репродуктивну
функцію і не
рекомендований
жінкам, які
хочуть
завагітніти.
Тому для
жінок, які
планують
вагітність
або
проходять
обстеження з
приводу безпліддя,
слід
розглянути
можливість
припинення
прийому
мелоксикаму
(див. розділ
«Застосування
у період
вагітності
або годування
груддю»).

До
складу
таблеток
РЕВМАЛГИН по
7,5 мг та 15 мг входить
лактоза, тому
цей препарат
не рекомендується
приймати
пацієнтам з
рідкісною
вродженою
непереносимістю
галактози, з дефіцитом
лактази або
порушенням
всмоктування
глюкози чи
галактози.

Маскування
запалення та
гарячки.

Фармакологічна
дія
мелоксикаму
щодо зменшення
гарячки та
запалення
може ускладнити
діагностику
при
підозрюваному
неінфекційному
больовому
стані.

Лікування
кортикостероїдами.

РЕВМАЛГИН
не може бути
імовірним
замісником
кортикостероїдів
при
лікуванні
кортикостероїдної
недостатності.

Гематологічні
ефекти.

Анемія
може
спостерігатися
у пацієнтів,
які
отримують
НПЗП,
включаючи
мелоксикам. Це
може бути
пов’язано з
затримкою
рідини, шлунково-кишковою
кровотечею
невідомого походження
або макроскопічною,
або
неповністю
описаним
впливом на
еритропоез.
Пацієнтам
при
довготривалому
лікуванні
НПЗП,
включаючи
мелоксикам, слід
контролювати
гемоглобін
або гематокрит,
якщо наявні
симптоми та
ознаки анемії.

НПЗП
гальмують
агрегацію
тромбоцитів
та можуть подовжити
час
кровотечі у
деяких
пацієнтів. На
відміну від
аспірину, їх
вплив на
функцію
тромбоцитів
кількісно
менший,
короткочасний
та оборотний.
Слід
ретельно
контролювати
стан
пацієнтів,
які
приймають
мелоксикам
та у яких
можливі
побічні
впливи щодо
змін у
функції
тромбоцитів,
зокрема
розлади згортання
крові, або
пацієнтів,
які отримують
антикоагулянти.

Застосування
пацієнтам з
наявною
астмою.

Пацієнти
з астмою
можуть мати
аспіринчутливу
астму.
Застосування
аспірину
пацієнтам з
аспіринчутливою
астмою асоційоване
з тяжким
бронхоспазмом,
який може бути
летальним. З
огляду на
перехресну
реакцію між
аспірином та
іншими НПЗП,
включаючи
бронхоспазм, мелоксикам
не слід
застосовувати
пацієнтам,
чутливим до
аспірину, та
слід
обережно призначати
пацієнтам з
наявною астмою.

Застосування
у період
вагітності
або годування
груддю.

Вагітність.
Пригнічення
синтезу
простагландинів
може
негативно
впливати на
вагітність
та/або
розвиток
ембріона і
плода. Дані
епідеміологічних
досліджень
дають змогу
припустити
збільшення
ризику
викидня та
розвитку
пороків
серця і гастрошизисів
після
застосування
інгібіторів
синтезу
простагландинів
у ранній
період
вагітності.
Абсолютний
ризик
розвитку пороків
серця
збільшився з
менш ніж 1 % до
близько 1,5 %.
Вважається,
що цей ризик
збільшується
зі
збільшенням
дози та
тривалості
лікування.

Під
час І та ІІ
триместру
вагітності
мелоксикам
не слід
застосовувати,
за винятком нагальної
потреби. Якщо
жінка
намагається завагітніти
або у період
І та ІІ
триместру вагітності
застосовує
мелоксикам,
дозування та
тривалість
лікування
повинні бути
щонайменшими.

У
ході ІІІ
триместру
вагітності
всі інгібітори
синтезу
простагландинів
можуть створювати
для плода
ризик:

-
серцево-легеневої
токсичності
(з передчасним
закриттям
артеріальної
протоки та легеневою
гіпертензією);

-
порушення
функції
нирок, що
може
розвинутися
у ниркову
недостатність
з олігогідроамніоном;

можливі
ризики в
останні
терміни
вагітності
для матері та
новонародженного:

-
можливість
подовження
часу
кровотечі, протиагрегаційного
ефекту
навіть при
дуже низьких
дозах;

-
пригнічення
скорочень
матки, що
призводить
до затримки
або
затягування
пологів.

Тому
мелоксикам
протипоказаний
у ІІІ
триместрі
вагітності.

Годування
груддю. Хоча
конкретних
даних щодо
РЕВМАЛГИНУ
немає, про
НПЗП відомо,
що вони
можуть проникати
в грудне
молоко. Тому
застосування
не рекомендовано
жінкам, які
годують
груддю.

Фертильність.
Мелоксикам,
як і інші
лікарські
засоби, що інгібують
синтез
циклооксигенази/простагландину,
може
негативно
впливати на
репродуктивну
функцію і не
рекомендований
жінкам, які
хочуть
завагітніти.
Тому для жінок,
які планують
вагітність
або
проходять обстеження
з приводу
безпліддя,
слід розглянути
можливість
припинення
застосування
мелоксикаму.

Здатність
впливати на
швидкість
реакції при
керуванні
автотранспортом
або іншими
механізмами.

Спеціальних
досліджень
щодо впливу
препарату на
здатність
керувати
автомобілем або
працювати з
іншими
механізмами
немає. Однак
на основі
фармакодинамічного
профілю та
побічних
реакцій, що
спостерігалися,
можна
припустити,
що
мелоксикам схильний
не впливати
або мати
незначний вплив
на зазначену
діяльність.
Проте пацієнтам,
у яких
спостерігалися
розлади
функції зору,
включаючи
нечіткість
зору, запаморочення,
сонливість,
вертиго або
інші порушення
центральної
нервової
системи, рекомендовано
утриматися
від
керування
автомобілем
або роботи з
іншими
механізмами.

Спосіб
застосування
та дози.

Застосовувати
перорально.

Загальну
добову
кількість
лікарського
засобу слід
застосовувати
разово,
запиваючи
водою або
іншою
рідиною, під
час прийому їжі.

Побічні
реакції
можна
мінімізувати
шляхом
застосування
найменшої
ефективної
дози
протягом
найкоротшої
тривалості
лікування,
необхідної
для контролю
симптомів (див.
розділ
«Особливості
застосування»).
Слід
періодично
оцінювати
потребу
пацієнта в
симптоматичному
полегшенні
та відповідь
на лікування.

Загострення
остеоартрозу:

7,5
мг/добу (1
таблетка 7,5 мг
або половина
таблетки 15 мг).
Якщо
необхідно,
дозу можна
збільшити до
15 мг/добу (1
таблетка 15 мг
або 2
таблетки 7,5 мг).

Ревматоїдний
артрит,
анкілозивний
спондиліт:

15
мг/добу (1
таблетка 15 мг
або 2
таблетки 7,5 мг).

Також
див. розділ
«Особливі
категорії
пацієнтів»,
наведений
нижче.

Згідно
з
терапевтичним
ефектом дозу
можна
зменшити до 7,5
мг/добу (1
таблетка 7,5 мг
або половина
таблетки 15 мг).

НЕ ПЕРЕВИЩУВАТИ
ДОЗУ 15 мг/добу.

Особливі
категорії
пацієнтів.

Пацієнти
літнього
віку та
пацієнти з
підвищеним
ризиком
розвитку
побічних
реакцій.

Рекомендована
доза для
довготривалого
лікування
ревматоїдного
артриту та
анкілозивного
спондиліту
для
пацієнтів
літнього
віку
становить 7,5
мг на добу.
Пацієнтам з
підвищеним
ризиком
розвитку
побічних
реакцій слід розпочинати
лікування з 7,5
мг на добу (див.
розділ
«Особливості
застосування»).

Ниркова
недостатність.

Для
пацієнтів із
тяжкою
нирковою
недостатністю,
які знаходяться
на діалізі,
доза не
повинна
перевищувати
7,5 мг на добу. Пацієнтам
із легкою та
середньою
нирковою
недостатністю
(а саме –
пацієнтам із
кліренсом
креатиніну
вище 25 мл/хв)
зниження
дози не
потрібне
(щодо пацієнтів
з тяжкою
нирковою
недостатністю
без
застосування
діалізу див.
розділ
«Протипоказання»).

Печінкова
недостатність.

Пацієнтам
із легкою та
середньою
печінковою
недостатністю
зниження
дози не потрібне
(щодо
пацієнтів з
тяжкою
печінковою
недостатністю
див. розділ
«Протипоказання»).

Діти.

РЕВМАЛГИН,
таблетки по 7,5
мг та 15 мг,
протипоказаний
дітям віком
до 16 років (див. розділ
«Протипоказання»).

Передозування.

Симптоми
гострого
передозування
НПЗП зазвичай
обмежуються
летаргією,
сонливістю,
нудотою,
блюванням та
епігастральним
болем, які в
цілому є
оборотними
при
підтримуючій
терапії. Може
виникнути
шлунково-кишкова
кровотеча.
Тяжке
отруєння
може
призвести до
артеріальної
гіпертензії,
гострої
ниркової недостатності,
дисфункції
печінки,
пригнічення
дихання,
коми, судом,
серцево-судинної
недостатності
та зупинки
серця.
Повідомляли
про
анафілактоїдні
реакції при
терапевтичному
застосуванні
НПЗП, що
також може спостерігатися
при
передозуванні.

При
передозуванні
НПЗП
пацієнтам
рекомендовано
симптоматичні
та
підтримуючі
заходи.
Дослідження
показали прискорення
виведення
мелоксикаму
шляхом прийому
чотирьох
пероральних
доз
холестираміну
3 рази на добу.

Побічні
реакції.

Дані
досліджень
та
епідеміологічні
дані дають
можливість
припустити,
що застосування
деяких НПЗП
(особливо у
високих
дозах та при
тривалому
лікуванні)
може бути
пов’язане з
невеликим
підвищеним
ризиком
випадків
судинних
тромботичних
явищ
(наприклад
інфаркту міокарда
або інсульту)
(див. розділ
«Особливості
застосування»).

Набряк,
артеріальна
гіпертензія
та серцева
недостатність
спостерігалися
при
лікуванні
НПЗП.

Більшість
побічних
ефектів, що
спостерігаються,
шлунково-кишкового
походження.
Може
спостерігатися
пептична
виразка, перфорація
або
шлунково-кишкова
кровотеча, іноді
летальна,
особливо у
пацієнтів
літнього
віку (див.
розділ
«Особливості
застосування»).
Після
застосування
спостерігалися
нудота,
блювання,
діарея, метеоризм,
запор,
диспепсія,
абдомінальний
біль, мелена,
блювання
кров’ю,
виразковий
стоматит,
загострення
коліту та
хвороби Крона
(див. розділ
«Особливості
застосування»).
З меншою
частотою
спостерігався
гастрит.

Повідомляли
про тяжкі
ураження
шкіри: синдром
Стівенса-Джонсона
та токсичний
епідермальний
некроліз
(див. розділ
«Особливості
застосування»).

Критерії
оцінки
частоти
розвитку
побічних
реакцій
лікарського
засобу: дуже
часто                   (≥
1/10); часто (≥ 1/100 < 1/10);
нечасто (≥ 1/1000 < 1/100);
рідко (≥ 1/10000 < 1/1000);
дуже рідко (<1/10000);
невідомо (не
можна
визначити за
наявними
даними).

З боку
системи
крові та
лімфатичної
системи:

нечасто –
анемія;

рідко –
відхилення
показників
аналізу
крові від норми
(включаючи
зміну
кількості
лейкоцитів),
лейкопенія,
тромбоцитопенія.

Повідомляли
дуже рідко
про випадки
агранулоцитозу
(див. Окремі
серйозні
та/або часті
побічні реакції).

З боку
імунної
системи:

нечасто
– алергічні
реакції,
окрім
анафілактичних
або анафілактоїдних;

невідомо
–
анафілактична
реакція,
анафілактоїдна
реакція,
включаючи
шок.

Психічні
розлади:

рідко
– зміна
настрою,
нічні
кошмари;

невідомо
–
сплутаність
свідомості,
дезорієнтація,
безсоння.

З боку нервової
системи:

часто
– головний
біль

нечасто
–
запаморочення,
сонливість.

З боку
органів зору:

рідко
– розлади
функції зору,
що включають нечіткість
зору,
кон’юнктивіт.

З боку
органів
слуху та
вестибулярного
апарату:

нечасто
– запаморочення;

рідко
– дзвін у
вухах.

Кардіальні
порушення:

рідко
– відчуття
серцебиття.

Повідомлялося
про серцеву
недостатність,
пов’язану з
лікуванням
НПЗП.

З боку
судин:

нечасто
– підвищення
артеріального
тиску (див.
розділ
«Особливості
застосування»),
припливи.

З боку
дихальної системи,
органів
грудної
клітки та
середостіння:

рідко
– астма у
пацієнтів з
алергією на
аспірин та
інші НПЗП;

невідомо
– інфекції
верхніх
дихальних шляхів,
кашель.

З боку
травного
тракту:

дуже
часто – розлади травної
системи: диспепсія,
нудота,
блювання, біль
у животі,
запор,
метеоризм,
діарея;

нечасто
– прихована
або
макроскопічна
шлунково-кишкова
кровотеча,
стоматит,
гастрит,
відрижка;

рідко
– коліт,
гастродуоденальна
виразка, езофагіт;

дуже
рідко – шлунково-кишкова
перфорація;

невідомо
– панкреатит.

Шлунково-кишкова
кровотеча,
виразка або
перфорація
можуть бути
тяжкими і
потенційно
летальними,
особливо у
пацієнтів
літнього
віку (див.
розділ
«Особливості
застосування»).

З боку
гепатобіліарної
системи:

нечасто
– порушення
показників
функції
печінки (наприклад
підвищення
трансаміназ
або
білірубіну);

дуже
рідко –
гепатит;

невідомо
– жовтяниця,
печінкова
недостатність.

З боку
шкіри і
підшкірної
клітковини:

нечасто
– ангіоневротичний
набряк,
свербіж,
висипання;

рідко
– синдром
Стівенса–Джонсона,
токсичний
епідермальний
некроліз,
кропив’янка;

дуже
рідко –
бульозний
дерматит,
мультиформна
еритема;

невідомо
– реакції
фоточутливості,
ексфоліативний
дерматит.

З боку
сечовидільної
системи:

нечасто
– затримка
натрію та
води, гіперкаліємія
(див. розділи
«Особливості
застосування»
та
«Взаємодія з
іншими
лікарськими
засобами та
інші види
взаємодій»),
зміни
показників
функції
нирок
(підвищення креатиніну
та/або
сечовини
сироватки
крові);

дуже
рідко –
гостра
ниркова
недостатність,
зокрема у
пацієнтів з
факторами
ризику (див. розділ
«Особливості
застосування»);

невідомо
– інфекції
сечовивідних
шляхів, порушення
частоти
сечовипускання.

Загальні
розлади та
розлади у
місці введення:

нечасто
– набряк,
включаючи
набряк
нижніх
кінцівок.

невідомо
–
грипоподібні
симптоми.

З боку
опорно-рухового
апарату:

невідомо
– артралгія,
біль у спині,
ознаки та
симптоми,
пов’язані з
суглобами.

Окремі
серйозні
та/або часті
побічні реакції.

Повідомляли
дуже рідко
про випадки
агранулоцитозу
у пацієнтів,
які
лікувалися
мелоксикамом
та іншими
потенційно мієлотоксичними
лікарськими
засобами (див.
розділ
«Взаємодія з
іншими
лікарськими
засобами та
інші види
взаємодій»).

Побічні
реакції, які
не
спостерігалися
під час
застосування
препарату,
але які загальноприйнято
є
характерними
для інших сполук
класу.

Органічне
ниркове
ураження, що,
імовірно,
призводить
до гострої
ниркової
недостатності:
повідомлялося
дуже рідко
про випадки
інтерстиціального
нефриту,
гострого
тубулярного
некрозу,
нефротичного
синдрому та папілярного
некрозу (див.
розділ
«Особливості
застосування»).

Термін
придатності. 2 роки.

Умови
зберігання. Зберігати
в
оригінальній
упаковці при
температурі
не вище 25 °С.
Зберігати у
недоступному
для дітей
місці.

Упаковка.

Для
дозування 7,5
мг: по 10
таблеток у
блістері, по 2
блістери у
пачці.

Для
дозування 15
мг: по 10
таблеток у
блістері, по 1
або 2
блістери у пачці;

Категорія
відпуску. За
рецептом.

Виробник.
ТОВ
«ФАРМЕКС
ГРУП».

Місцезнаходження
виробника та
адреса місця
провадження
його
діяльності.

Україна,
08301, Київська
обл., м.
Бориспіль,
вул.
Шевченка,
буд. 100.

ИНСТРУКЦИЯ

по
медицинскому
применению
лекарственного
средства

РЕВМАЛГИН

(REUMALGIN)

Состав:

действующее
вещество:
мелоксикам (meloxicam);

1
таблетка
содержит
мелоксикама
7,5 мг или 15 мг;

вспомогательные вещества: натрия цитрат, лактозы моногидрат, целлюлоза
микрокристаллическая,
повидон,
кремния диоксид
коллоидный
безводный,
кросповидон,
магния
стеарат.

Лекарственная
форма. Таблетки.

Основные
физико-химические
свойства:

для
дозировки 7,5
мг:
таблетки
светло-желтого
цвета,
круглой формы,
с
двояковыпуклой
поверхностью;

для
дозировки 15
мг:
таблетки
светло-желтого
цвета,
круглой формы,
с
разделительной
риской, c
двояковыпуклой
поверхностью.

Фармакотерапевтическая
группа.

Нестероидные
противовоспалительные
препараты и
противоревматические
средства.

Код
АТХ
М01А С06.

Фармакологические
свойства.

Фармакодинамика.

Мелоксикам
– это
нестероидное
противовоспалительное
лекарственное
средство (НПВС) класса
енолиевой
кислоты,
имеющее
противовоспалительный,
анальгезирующий
и жаропонижающий
эффекты.
Мелоксикам
проявил
высокую
противовоспалительную
активность
на всех
стандартных
моделях
воспаления. Как и
для других НПВС, его точный
механизм действия остается неизвестным.
Однако
есть общий
механизм действия
для всех НПВС (включая мелоксикам):
угнетение биосинтеза
простагландинов,
которые являются
медиаторами
воспаления.

Фармакокинетика.

Абсорбция.
Мелоксикам
хорошо
абсорбируется
из желудочно-кишечного
тракта при
пероральном
применении,
абсолютная
биодоступность
препарата
составляет 90 %.
После
однократного
применения
мелоксикама
максимальная
концентрация
в плазме
крови достигается
в течение 5-6
часов для
твердых пероральных
форм.

При
многократном
дозировании
стабильные
концентрации
достигаются
на 3-5 сутки.
Дозировка 1
раз в сутки
приводит к средней
концентрации
в плазме
крови с относительно
малыми
колебаниями
пиков: в
пределах 0,4-1,0
мкг/мл для 7,5 мг
и 0,8-2,0 мкг/мл для               15
мг
соответственно
(Cmin и Сmax в
стабильном
состоянии
соответственно).
Средние
концентрации
мелоксикама
в плазме
крови в
стабильном
состоянии достигаются
в течение 5-6
часов для
таблеток.

Одновременный
прием пищи
или
применение
неорганических
антацидов не
влияет на абсорбцию
препарата.

Распределение.
Мелоксикам
очень сильно
связывается
с белками
плазмы крови,
главным
образом с
альбумином (99 %).
Мелоксикам
проникает в
синовиальную
жидкость, концентрация
в которой вдвое
меньше, чем в
плазме крови.
Объем
распределения
низкий, в
среднем 11 л
после
внутримышечного
или внутривенного
применения, и
показывает
индивидуальные
отклонения в
пределах 7-20 %.
Объем распределения
после
применения
многократных
пероральных
доз
мелоксикама
(от 7,5 до 15 мг)
составляет 16
л с
коэффициентом
отклонения в
пределах от 11 %
до 32 %.

Биотрансформация. Мелоксикам
подлежит
экстенсивной
биотрансформации
в печени.

В
моче было
идентифицировано
четыре различных
метаболита
мелоксикама,
которые являются
фармакодинамически
неактивными. Основной
метаболит                                            5’-карбоксимелоксикам
(60 % дозы)
формируется
путем
окисления
промежуточного
метаболита 5’-гидроксиметилмелоксикама,
который также
выделяется в
меньшей
степени (9 %
дозы). Исследования
in vitro
предполагают,
что CYP 2C9 играет
важную роль в
процессе
метаболизма,
тогда как CYP 3А4
изоэнзимы
способствуют
в меньшей
степени.
Активность
пероксидазы
у пациентов,
возможно,
ответственная
за два других
метаболита,
способствует
образованию
двух других
метаболитов,
которые
составляют 16 %
и 4 %
назначенной
дозы
соответственно.

Элиминация.
Выведение
мелоксикама
происходит в
основном в
форме
метаболитов
в равных
частях с мочой
и калом.
Менее 5 %
суточной
дозы выделяется
в
неизмененном
виде с калом,
незначительное
количество
выделяется с
мочой. Период
полувыведения
изменяется от
13 до 25 часов
после
перорального,
внутримышечного
и
внутривенного
применения.
Плазменный
клиренс
составляет
около 7-12 мл/мин
после
разовой
пероральной
дозы,
внутривенного
или
ректального
применения.

Линейность
дозы.
Мелоксикам
проявляет линейную
фармакокинетику
в пределах
терапевтической
дозы от 7,5 мг до
15 мг после
перорального
и внутримышечного
применения.

Особые
группы
больных.

Пациенты
с
печеночной/почечной
недостаточностью.
Печеночная и
почечная
недостаточность
от
легкой до
средней
степени
существенно
не влияют на
фармакокинетику
мелоксикама.
У пациентов с
умеренной
степенью почечной
недостаточности
общий
клиренс был
значительно
выше.
Пониженное
связывание с
белками
плазмы крови
наблюдалось
у пациентов с
терминальной
почечной
недостаточностью.
При
терминальной
почечной
недостаточности
увеличение
объема
распределения
может привести
к увеличению
концентрации
свободного
мелоксикама.
Не следует
превышать суточную
дозу 7,5 мг (см.
раздел
«Способ
применения и
дозы»).

Пациенты
пожилого
возраста. У
пациентов
пожилого
возраста
мужского
пола средние
фармакокинетические
параметры
подобны
таковым у
молодых
добровольцев
мужского
пола. У
пациентов
пожилого
возраста женского
пола
значение AUC
выше и период
полувыведения
длиннее по
сравнению с
таковыми у молодых
добровольцев
обоих полов.
Средний
клиренс плазмы
в
равновесном
состоянии у
пациентов
пожилого
возраста был
несколько
ниже, чем у
молодых
добровольцев.

Клинические
характеристики.

Показания.

Кратковременное
симптоматическое
лечение
обострения
остеоартроза.

Длительное
симптоматическое
лечение ревматоидного
артрита и
анкилозирующего
спондилита.

Противопоказания.

–Гиперчувствительность
к
мелоксикаму
или другим
составляющим
лекарственного
средства, или
к активным
веществам с
подобным
действием,
таким как НПВС, аспирин.
Мелоксикам
не следует
назначать пациентам,
у которых
возникали
симптомы астмы,
носовые
полипы,
ангионевротический
отек или
крапивница
после приема
аспирина или
других НПВС;

–
III триместр
беременности
(см. раздел
«Применение
в период
беременности
или
кормления
грудью»);

–
детский
возраст до 16
лет;

–
желудочно-кишечное
кровотечение
или перфорация,
связанная с
предшествующей
терапией НПВС, в
анамнезе;

–
активная или
рецидивирующая
пептическая
язва/кровотечение
в анамнезе
(два или более
отдельных
подтвержденных
случаев язвы
или
кровотечения);

–
тяжелая
печеночная
недостаточность;

–
тяжелая
почечная
недостаточность
без применения
диализа;

–
желудочно-кишечное
кровотечение,
цереброваскулярное
кровотечение
в анамнезе или
другие
нарушения
свертываемости
крови;

–
тяжелая
сердечная
недостаточность;

–
лечение периоперационной
боли при
коронарном
шунтировании
(КШ).

Взаимодействие
с другими
лекарственными
средствами и другие
виды
взаимодействий.

Исследования,
касающиеся
взаимодействия,
проводились
только при участии
взрослых.

Риски,
связанные с
гиперкалиемией.

Некоторые
лекарственные
средства или
терапевтические
группы могут
способствовать
гиперкалиемии:
калиевые
соли, калийсохраняющие
диуретики,
ингибиторы
ангиотензинпревращающего
фермента
(АПФ), антагонисты
рецепторов
ангиотензина
ІІ,
нестероидные
противовоспалительные
препараты,
(низкомолекулярные
или
нефракционированные)
гепарины,
циклоспорин,
такролимус и
триметоприм.

Начало
гиперкалиемии
может
зависеть от того,
есть ли
связанные с
ней факторы.
Риск развития
гиперкалиемии
возрастает в
случае, если вышеупомянутые
лекарственные
средства применять
попутно с
мелоксикамом.

Фармакодинамические
взаимодействия.

Другие
нестероидные
противовоспалительные
препараты
(НПВП) и
ацетилсалициловая
кислота ≥ 3
г/доза. Не
рекомендуется
комбинация с
другими НПВП
(см. «Особенности
применения»),
включая
ацетилсалициловую
кислоту в
дозах ≥ 500
мг на один
прием или
≥ 3 г
общей
суточной
дози.

Кортикостероиды
(например
глюкокортикоиды).
Одновременное
применение с
кортикостероидами
требует
осторожности
из-за повышенного
риска
кровотечения
или появления
язв в
желудочно-кишечном
тракте.

Антикоагулянты
или гепарин.
Значительно
повышается
риск
кровотечений
вследствие
угнетения
функции
тромбоцитов
и
повреждения
гастродуоденальной
слизистой
оболочки.
НПВП могут
усиливать
эффекты
антикоагулянтов,
таких как
варфарин (см.
раздел
«Особенности
применения»).
Не
рекомендуется
одновременное
применение
НПВП и
антикоагулянтов
или гепарина
в гериатрической
практике или
в терапевтических
дозах (см.
раздел
«Особенности
применения»).

В
других
случаях
(например,
при
профилактических
дозах)
применения
гепарина
требуется
осторожность
из-за
повышенного
риска кровотечений.
Необходим
тщательный
контроль МНО
(международного
нормализованного
отношения),
если
доказана
невозможность
избежания данной
комбинации.

Тромболитические
и
антиагрегационные
лекарственные
средства:
повышенный
риск
кровотечений
вследствие
угнетения
функции
тромбоцитов
и повреждения
гастродуоденальной
слизистой
оболочки.

Селективные
ингибиторы
обратного
захвата
серотонина (СИОЗС).
Повышенный
риск
желудочно-кишечного
кровотечения.

Диуретики,
ингибиторы
АПФ и
антагонисты
ангиотензина
II.
НПВП могут
снижать
эффект
диуретиков и
других
антигипертензивных
лекарственных
средств. У
некоторых пациентов
с нарушением
функции
почек (например
пациенты с
дегидратацией
или пациенты
пожилого
возраста с
нарушением
функции почек)
одновременное
применение
ингибиторов
АПФ или
антагонистов
ангиотензина
II и лекарственных
средств,
угнетающих
циклооксигеназу,
может
привести к
дальнейшему
ухудшению функции
почек,
включая
острую
почечную недостаточность,
обычно
являющуюся
обратимой.
Поэтому
комбинацию
следует
применять с
осторожностью,
особенно
пациентам
пожилого
возраста.
Пациентам
необходимо
получать
адекватное
количество
жидкости, а
также
следует контролировать
функцию
почек после
начала совместной
терапии и
периодически
в дальнейшем
(см. раздел
«Особенности
применения»).

Другие
антигипертензивные
лекарственные
средства (например
бета-адреноблокаторы).
Как и для
нижеуказанных
лекарственных
средств, возможно
снижение
антигипертензивного
эффекта
бета-блокаторов
(вследствие
угнетения
простагландинов
с
сосудорасширяющим
эффектом).

Ингибиторы
кальциневрина
(например
циклоспорин,
такролимус).
Нефротоксичность
ингибиторов
кальциневрина
может
усиливаться
НПВП
вследствие
медиации
эффектов
почечных простагландинов.
Во время
лечения
следует
контролировать
функцию
почек.
Рекомендован
тщательный
контроль
функции
почек, особенно
у пациентов
пожилого
возраста.

Деферасирокс. Одновременное
применение
мелоксикама
и деферасирокса
может
повысить
риск
желудочно-кишечных
побочных
реакций.
Следует проявлять
осторожность
при
комбинировании
этих
лекарственных
средств.

Фармакокинетическое
взаимодействие:
влияние
мелоксикама
на
фармакокинетику
других
лекарственных
средств.

Литий.
Есть данные,
что НПВП
повышают
уровень концентрации
лития в
плазме крови
(вследствие
снижения
почечной
экскреции
лития), который
может
достичь
токсичных уровней.
Одновременный
прием лития и
НПВП не рекомендуется
(см. раздел
«Особенности
применения»).
Если комбинированная
терапия
необходима,
следует
тщательно
контролировать
уровень лития
в плазме
крови в
начале
лечения, при
подборе дозы
и при
прекращении
лечения
мелоксикамом.

Метотрексат.
НПВП могут
уменьшать
канальцевую
секрецию
метотрексата,
тем самым
повышая
концентрацию
его в плазме
крови. По этой
причине не
рекомендуется
сопутствующее
применение
НПВП
пациентам,
принимающим высокую
дозу
метотрексата
(более 15
мг/неделю) (см.
раздел
«Особенности
применения»).
Риск взаимодействия
НПВП и
метотрексата
следует
учитывать
также
пациентам с
низкой дозой
метотрексата,
в частности
пациентам с нарушением
функции
почек. В
случае, когда
требуется
комбинированное
лечение, необходимо
контролировать
показатели
анализа
крови и функции
почек.
Следует
соблюдать
осторожность,
если прием
НПВП и
метотрексата
длится 3 дня подряд,
поскольку
плазменный
уровень метотрексата
может
повыситься и
усилить токсичность.
Хотя
фармакокинетика
метотрексата
(15 мг/неделю) не
претерпела
влияния сопутствующего
лечения
мелоксикамом,
следует считать,
что
гематологическая
токсичность
метотрексата
может расти
при лечении
НПВП (см.
информацию,
приведенную
выше) (см.
раздел «Побочные
реакции»).

Пеметрексед. При одновременном применении мелоксикама с пеметрекседом у пациентов с легкой и умеренной почечной недостаточностью (клиренс креатинина от              45 до 79 мл/мин), прием мелоксикама следует приостановить на 5 дней до введения пеметрекседа, в день введения и на 2 дня после введения. Если комбинация мелоксикама с пеметрекседом необходима, пациентов необходимо тщательно контролировать, особенно в отношении появления миелосупрессии и желудочно-кишечных побочных реакций. Для пациентов с тяжелой почечной недостаточностью (клиренс креатинина ниже 45 мл/мин) одновременное применение мелоксикама с пеметрекседом не рекомендуется.

Для пациентов с нормальной функцией почек (клиренс креатинина ≥ 80 мл/мин) дозы            15 мг мелоксикама могут уменьшить элиминацию пеметрекседа, а, следовательно, увеличить частоту возникновения побочных реакций, связанных с пеметрекседом. Таким образом, следует проявлять осторожность при назначении 15 мг мелоксикама одновременно с пеметрекседом для пациентов с нормальной функцией почек (клиренс креатинина

≥ 80 мл/мин).

Фармакокинетическое взаимодействие:
влияние
других лекарственных
средств на
фармакокинетику
мелоксикама.

Холестирамин. Холестирамин
ускоряет
выведение
мелоксикама
вследствие
нарушения внутрипеченочной
циркуляции,
поэтому клиренс
мелоксикама
повышается
на 50 % и
период полувыведения
снижается
до 13±3 часа.
Это
взаимодействие
является
клинически
значимым.

Не
выявлено клинически
значимого фармакокинетического
взаимодействия
при одновременном
приеме с
антацидами, циметидином
и дигоксином.

Особенности
применения.

Побочные
реакции
можно
минимизировать
путем применения
минимальной
эффективной
дозы в течение
кратчайшего
срока
лечения,
необходимого
для контроля
симптомов
(см. раздел
«Способ
применения и
дозы» и
информацию о
желудочно-кишечных
и сердечно-сосудистых
рисках ниже).

Рекомендованную
максимальную
суточную дозу
нельзя
превышать в
случае
недостаточного
терапевтического
эффекта,
также не следует
применять
дополнительно
НПВП, так как
это может
повысить
токсичность,
тогда как
терапевтические
преимущества
не доказаны.
Следует избегать
одновременного
применения
мелоксикама
с НПВП,
включая
селективные
ингибиторы
циклооксигеназы-2.

Мелоксикам
не подходит
для лечения
пациентов,
требующих
облегчения
острой боли.

В случае
отсутствия
улучшения
после нескольких
дней
клинические
преимущества
лечения
следует
повторно
оценить.

Следует
обратить
внимание на
эзофагит, гастрит
и/или
пептическую
язву в
анамнезе с целью
обеспечения
их полного
излечения до начала
терапии
мелоксикамом.
Следует регулярно
проявлять
внимание
относительно
возможного проявления
рецидива у
пациентов,
которые лечились
мелоксикамом,
и пациентов с
такими
случаями в
анамнезе.

Желудочно-кишечные
нарушения.

Как и при
применении
других НПВП,
потенциально
летальные
желудочно-кишечное
кровотечение,
язва или
перфорация
могут возникнуть
в любое время
в процессе
лечения при наличии
или без
предшествующих
симптомов
или
серьезных
желудочно-кишечных
заболеваний
в анамнезе.

Риск
желудочно-кишечного
кровотечения,
язвы или
перфорации
выше при увеличении
дозы НПВП у
пациентов с
язвой в анамнезе,
особенно
осложненной
кровотечением
или
перфорацией
(см. раздел
«Противопоказания»),
и у пациентов
пожилого
возраста. Таким
пациентам
следует
начинать с
наименьшей
эффективной
дозы. Для
таких
пациентов
целесообразно
рассмотреть
комбинированную
терапию с
защитными
лекарственными
средствами (такими
как
мисопростол
или
ингибиторы
протонной
помпы), а
также для
пациентов,
нуждающихся
в совместном
применении
низкой дозы
аспирина или
других
лекарственных
средств,
повышающих
желудочно-кишечные
риски (см.
информацию,
приведенную
ниже, и
раздел
«Взаимодействие
с другими
лекарственными
средствами и
другие виды
взаимодействий»).

Пациентам
с
желудочно-кишечной
токсичностью
в анамнезе,
особенно
пациентам
пожилого
возраста,
следует
сообщать обо
всех необычных
абдоминальных
симптомах
(особенно
желудочно-кишечных
кровотечениях),
главным
образом на начальных
этапах
лечения.

Пациентам,
которые
одновременно
применяют
лекарственные
средства,
которые
повышают
риск язвы или
кровотечения,
в частности
гепарин, в
качестве
радикальной
терапии или в
гериатрической
практике,
антикоагулянты,
такие как варфарин,
или другие
нестероидные противовоспалительные лекарственные средства, включая
ацетилсалициловую
кислоту в
дозах ≥ 500 мг на один
прием или ≥ 3 г
общей
суточной дози,
применение
мелоксикама
не
рекомендуется
(см. раздел
«Взаимодействие
с другими
лекарственными
средствами
и другие виды
взаимодействий»).

При
возникновении
желудочно-кишечного
кровотечения
или язвы у
пациентов,
которые применяют
мелоксикам,
следует
отменить лечение.

НПВП
следует с
осторожностью
применять пациентам
с
желудочно-кишечными
заболеваниями
в анамнезе
(язвенный
колит,
болезнь Крона),
поскольку
эти
состояния
могут обостряться
(см. раздел
«Побочные
реакции»).

Нарушения
со стороны
печени.

До 15 %
пациентов,
принимающих
НПВП (включая
мелоксикам),
могут иметь
повышение
значений
одного или
более печеночных
тестов. Такие
лабораторные
отклонения
могут
прогрессировать,
оставаться
неизменными
или быть
временными
при продолжении
лечения.
Заметные
повышения
АЛТ или АСТ
(примерно в
три и более
раз выше
нормы)
наблюдались
у 1 % пациентов
во время
клинических
испытаний с
НПВП.
Дополнительно
сообщали о
редких
случаях
тяжелой
печеночной
реакции,
включая
желтуху и
молниеносный
летальный
гепатит,
некроз
печени и
печеночную недостаточность,
некоторые из
них – с
летальным
исходом.

Пациентов
с симптомами
печеночной дисфункции
или у которых
наблюдались
отклонения
печеночных
тестов,
необходимо
оценить
относительно
развития
симптомов
более
тяжелой
печеночной недостаточности
в течение терапии
мелоксикамом.
Если клинические
признаки и
симптомы сопоставляются
с развитием
печеночных заболеваний
или если
наблюдаются
системные
проявления
заболевания (например
эозинофилия,
сыпь и
другие), то
применение мелоксикама
следует
прекратить.

Сердечно-сосудистые
нарушения.

За
пациентами с
артериальной
гипертензией
и/или с
застойной
сердечной
недостаточностью
легкой и
средней
степени в
анамнезе
рекомендуется
тщательное
наблюдение, поскольку
при терапии
НПВП
наблюдались
задержка
жидкости и
отек.

Для
пациентов с
факторами
риска
рекомендуется
клиническое
наблюдение
за
артериальным
давлением в
начале
терапии,
особенно в
начале курса
лечения
мелоксикамом.

Данные
исследований
и
эпидемиологические
данные дают
возможность
предположить,
что
применение
некоторых
НПВП
(особенно в
высоких
дозах и при
длительном лечении)
может быть
связано с
небольшим повышением
риска
сосудистых
тромботических
явлений (например
инфаркта
миокарда или
инсульта).
Недостаточно
данных для
исключения
такого риска
для
мелоксикама.

Пациентам
с неконтролируемой
артериальной
гипертензией,
застойной
сердечной
недостаточностью,
установленной
ишемической
болезнью сердца,
периферическим
артериальным
заболеванием
и/или
цереброваскулярным
заболеванием
следует
проводить
терапию
мелоксикамом
только после
тщательного
анализа.
Подобный
анализ необходим
до начала
длительного
лечения пациентов
с факторами
риска сердечно-сосудистых
заболеваний
(таких как
артериальная
гипертензия,
гиперлипидемия,
сахарный
диабет, курение).

НПВП могут
увеличивать риск
серьезных сердечно-сосудистых
тромботических
осложнений,
инфаркта
миокарда и
инсульта, которые
могут иметь
летальный
исход.
Увеличение риска
связано с
длительностью
применения. Пациенты
с сердечно-сосудистыми
заболеваниями
или
факторами
риска сердечно-сосудистых
заболеваний
могут иметь
повышенный
риск.

Нарушения
со стороны
кожи.

Сообщалось об опасных для жизни тяжелых поражениях кожи: синдром Стивенса-Джонсона и токсический эпидермальный некролиз при применении мелоксикама. Пациенты должны быть проинформированы о признаках и симптомах тяжелых поражений и внимательно следить за реакциями кожи. Наибольший риск возникновения синдрома Стивенса-Джонсона или токсического эпидермального некролиза существует в течение первых недель лечения. Если у пациента присутствуют симптомы или признаки синдрома Стивенса-Джонсона или токсического эпидермального некролиза (например, кожная сыпь, прогрессирующая, часто с пузырьками или поражением слизистой оболочки), нужно прекратить лечение мелоксикамом. Важно как можно быстрее диагностировать и прекратить применение любых препаратов, которые могут вызвать тяжелые поражения кожи: синдром Стивенса-Джонсона или токсический эпидермальный некролиз. С этим связан лучший прогноз при тяжелых поражениях кожи. Если у пациента обнаружили синдром Стивенса-Джонсона или токсический эпидермальный некролиз при использовании мелоксикама, применение препарата нельзя восстанавливать в любое время в будущем.

Анафилактические
реакции.

Как и при
применении
других НПВП,
анафилактические
реакции
могут
наблюдаться
у пациентов
без
известной
реакции на
мелоксикам.
Мелоксикам
не следует
применять
пациентам с
аспириновой
триадой.
Данный симптоматический
комплекс возникает
у пациентов с
астмой, у
которых
сообщали о
ринитах с
назальными
полипами
либо без них
или у которых
проявлялся
тяжелый,
потенциально
летальный
бронхоспазм
после
применения
аспирина или
других НПВП.
Следует
принять меры
неотложной
помощи при
выявлении
анафилактоидной
реакции.

Параметры
печени и
функция
почек.

Как
и при лечении
большинством
НПВП, описаны
единичные
случаи
повышения
уровня
трансаминаз
в сыворотке
крови,
повышение
уровня
билирубина в
сыворотке
крови или других
показателей
функции
печени, как и
повышение
креатинина в
сыворотке
крови и азота
мочевины
крови, и
другие
отклонения
лабораторных
показателей.
В
большинстве
случаев эти
отклонения
были
незначительны
и носили
временный характер.
При
значительном
или
устойчивом подтверждении
таких
отклонений
применение
мелоксикама
следует
прекратить и
провести
контрольные
тесты.

Функциональная
почечная
недостаточность.

НПВП путем
угнетения
сосудорасширяющего
влияния
почечных
простагландинов
могут
индуцировать
функциональную
почечную недостаточность
вследствие
снижения клубочковой
фильтрации.
Этот
побочный
эффект
является
дозозависимым.
В начале
лечения или
после
увеличения
дозы
рекомендуется
тщательное
наблюдение
диуреза и
функции
почек у пациентов
с такими
факторами
риска:

– пожилой
возраст;

-
одновременное
применение с
ингибиторами
АПФ,
антагонистами
ангиотензина
II, сартанами,
диуретиками
(см. раздел
«Взаимодействие
с другими
лекарственными
средствами и
другие виды
взаимодействий»);

–
гиповолемия
(любого
генеза);

-
застойная
сердечная
недостаточность;

-
почечная
недостаточность;

-
нефротический
синдром;

-
люпус-нефропатия;

-
тяжелая
степень
печеночной
дисфункции
(сывороточный
альбумин < 25
г/л или
≥ 10 по
классификации
Чайлда–Пью).

В
единичных
случаях НПВП
могут
приводить к
интерстициальным
нефритам,
гломерулонефритам,
почечным
медуллярным
некрозам или
нефротическим
синдромам.

Доза
мелоксикама
для пациентов
с
терминальной
почечной
недостаточностью,
находящихся
на диализе,
не должна
превышать 7,5
мг. Пациентам
с почечной
недостаточностью
легкой и
средней
степени дозу
можно не
снижать
(уровень
клиренса креатинина
более 25 мл/мин).

Задержка
натрия, калия
и воды.

НПВП могут
усилить
задержку
натрия, калия
и воды и
повлиять на
натрийуретические
эффекты
диуретиков.
Кроме того,
может наблюдаться
снижение
антигипертензивного
эффекта
гипотензивных
лекарственных
средств (см.
раздел
«Взаимодействие
с другими лекарственными
средствами и
другие виды
взаимодействий»).
Поэтому как
результат у
чувствительных
пациентов
могут
ускоряться
или
усиливаться
отек,
сердечная
недостаточность
или
артериальная
гипертензия.
Поэтому
пациентам с
такими
рисками
рекомендуется
проведение
клинического
мониторинга
(см. разделы
«Способ
применения и
дозы» и
«Противопоказания»).

Гиперкалиемия.

Гиперкалиемии
может
способствовать
сахарный
диабет или
одновременное
применение
лекарственных
средств,
повышающих
калиемию (см.
раздел
«Взаимодействие
с другими
лекарственными
средствами и
другие виды
взаимодействий»).
В таких
случаях нужно
регулярно
проверять
уровень
калия.

Комбинация
с
пеметрекседом.

У
пациентов с
легкой и
умеренной
почечной недостаточностью,
которые
получают
пеметрексед,
лечение
мелоксикамом
необходимо
приостановить
на 5 дней до
введения
пеметрекседа,
в день
введения и на
2 дня после
введения (см.
раздел
«Взаимодействие
с другими
лекарственными
средствами и
другие виды
взаимодействий»).

Другие
предупреждения
и меры
безопасности.

Побочные
реакции
часто хуже
переносят
пациеты пожилого
возраста,
слабые или
ослабленные
больные, которые
нуждаются в
тщательном
наблюдении.
Как и при лечении
другими НПВП,
нужно быть
осторожными
относительно
больных
пожилого
возраста, у
которых
более
вероятно снижение
функции
почек, печени
и сердца.
Пациенты
пожилого
возраста
имеют более
высокую
частоту
возникновения
побочных
реакций к
НПВП,
особенно
желудочно-кишечных
кровотечений
и перфораций,
которые
могут быть
летальными (см.
раздел
«Способ
применения и
дозы»).

Мелоксикам,
как и любой
другой НПВП,
может маскировать
симптомы
инфекционных
заболеваний.

Применение
мелоксикама
может
негативно влиять
на
репродуктивную
функцию
и не
рекомендован
женщинам,
которые
хотят забеременеть.
Поэтому для
женщин,
которые планируют
беременность
или проходят
обследование
по поводу
бесплодия,
следует
рассмотреть
возможность
прекращения
приема
мелоксикама
(см. раздел
«Применение
в период беременности
или
кормления
грудью»).

В состав
таблеток
РЕВМАЛГИН по
7,5 мг и 15 мг входит
лактоза,
поэтому этот
препарат не
рекомендуется
принимать
пациентам с
редкой
врожденной непереносимостью
галактозы, с
дефицитом лактазы
или
нарушением
всасывания
глюкозы или
галактозы.

Маскировка
воспаления и
лихорадки.

Фармакологическое
действие
мелоксикама
по уменьшению
лихорадки и
воспаления
может усложнить
диагностику
при
подозрительном
неинфекционном
болевом
состоянии.

Лечение
кортикостероидами.

РЕВМАЛГИН
не может быть
вероятным
заменителем
кортикостероидов
при лечении
глюкокортикостероидной
недостаточности.

Гематологические
эффекты.

Анемия
может
наблюдаться
у пациентов,
получающих
НПВП, включая
мелоксикам.
Это может
быть связано
с задержкой
жидкости,
желудочно-кишечным
кровотечением
неизвестного
происхождения
или
макроскопической,
или
неполностью
описанным
влиянием на
эритропоэз.
Пациентам
при длительном
лечении НПВП,
включая
мелоксикам,
следует
контролировать
гемоглобин
или гематокрит,
если имеются
симптомы
анемии.

НПВП
тормозят
агрегацию
тромбоцитов
и могут
увеличить
время
кровотечения
у некоторых
пациентов. В
отличие от
аспирина, их
влияние на
функцию
тромбоцитов
количественно
меньше, кратковременно
и обратимо.
Следует
тщательно контролировать
состояние
пациентов,
принимающих
мелоксикам, у
которых
возможны побочные
воздействия
на функции
тромбоцитов,
в частности
расстройства
свертываемости
крови, или
пациентов,
получающих
антикоагулянты.

Применение
пациентам с
астмой.

Пациенты с
астмой могут
иметь
аспириночувствительную
астму. Применение
аспирина
пациентам с
аспириночувствительной
астмой
ассоциировано
с тяжелым
бронхоспазмом,
который
может быть
летальным.
Учитывая
перекрестную
реакцию
между аспирином
и другими
НПВП, включая
бронхоспазм,
мелоксикам
не следует
применять
пациентам,
чувствительным
к аспирину, и
следует с осторожностью
назначать
пациентам с
имеющейся
астмой.

Применение
в период
беременности
или кормления
грудью.

Фертильность.
Мелоксикам,
как и другие
лекарственные
средства,
ингибирующие
синтез
циклооксигеназы/простагландина,
может
негативно
влиять на
репродуктивную
функцию
и не
рекомендован
женщинам,
которые
хотят
забеременеть.
Поэтому для женщин,
которые
планируют
беременность
или проходят
обследование
по поводу
бесплодия,
следует
рассмотреть
возможность
прекращения
применения
мелоксикама.

Беременность.
Угнетение
синтеза
простагландинов
может негативно
влиять на
беременность
и/или
развитие эмбриона
и плода.
Данные эпидемиологических
исследований
позволяют
предположить
увеличение
риска
выкидыша и
развития
пороков
сердца и
гастрошизисов
после
применения
ингибиторов
синтеза простагландинов
в ранний период
беременности.
Абсолютный
риск развития
пороков
сердца
увеличился с
менее чем 1 % до
около 1,5 %.
Считается,
что этот риск
увеличивается
с
увеличением
дозы и
продолжительности
лечения.

Во время I и II
триместра
беременности
мелоксикам
не следует
применять, за
исключением
крайней
необходимости.
Если женщина
пытается
забеременеть
или в период I
и II триместра
беременности
применяет
мелоксикам,
дозировка и
продолжительность
лечения
должны быть
минимальными.

В ходе III
триместра
беременности
все ингибиторы
синтеза
простагландинов
могут
создавать для
плода риск:

–   сердечно-легочной
токсичности
(с преждевременным
закрытием
артериального
протока и
легочной
гипертензией);

–   нарушения
функции
почек, что
может развиться
в почечную
недостаточность
с олигогидроамнионом;

возможные
риски в
последние
сроки
беременности
для матери и
новорожденного:

–   возможность
продления
времени
кровотечения,
противоагрегационного
эффекта даже
при очень
низких дозах;

–   угнетения
сокращений
матки, что
приводит к
задержке или
затягиванию
родов.

Поэтому
мелоксикам противопоказан
в III триместре
беременности.

Кормление
грудью. Хотя
конкретных
данных по
РЕВМАЛГИНУ
нет, о НПВП
известно, что
они могут
проникать в грудное
молоко.
Поэтому
применение
не рекомендовано
женщинам,
кормящим
грудью.

Способность
влиять на
скорость
реакции при
управлении
автотранспортом
или другими
механизмами.

Специальных
исследований
о влиянии
препарата на
способность
управлять
автомобилем
или работать
с другими
механизмами
нет. Однако
на основе
фармакодинамического
профиля и
побочных
реакций,
которые
наблюдались,
можно
предположить,
что
мелоксикам склонен не влиять
или иметь
незначительное
влияние на
указанную
деятельность.
Однако
пациентам, у
которых
наблюдались
нарушения
функции
зрения,
включая
нечеткость
зрения, головокружение,
сонливость,
вертиго или
другие нарушения
центральной
нервной
системы, рекомендовано
воздержаться
от управления
автомобилем
или работы с
другими
механизмами.

Способ
применения и
дозы.

Применять перорально.

Суточное количество
лекарственного
средства
следует применять
разово, запивая водой или другой
жидкостью, во время
приема пищи.

Побочные реакции
можно минимизировать
путем
применения минимальной
эффективной
дозы в
течение кратчайшего
срока
лечения, необходимого
для контроля
симптомов
(см.
раздел «Особенности
применения»).
Следует периодически
оценивать
необходимость
пациента
в симптоматическом
облегчении
состояния и ответ
на лечение.

Обострение остеоартроза:

7,5 мг/сутки (1 таблетка 7,5 мг или
половина таблетки 15 мг). Если
необходимо,
дозу можно
увеличить
до 15 мг/сутки
(1 таблетка
15 мг или 2 таблетки
7,5 мг).

Ревматоидный артрит,
анкилозирующий
спондилит:

15 мг/сутки (1 таблетка 15 мг или
2 таблетки
7,5 мг).

Также
см.
раздел «Особые категории
пациентов»,
приведенный
ниже.

В
зависимости
от
терапевтического
эффекта дозу можно
снизить
до 7,5 мг/сутки
(1 таблетка 7,5 мг или
половина таблетки 15 мг).

НЕ ПРЕВЫШАТЬ
ДОЗУ 15 мг/сутки.

Особые
категории пациентов.

Пациенты пожилого
возраста и пациенты с повышенным
риском
развития побочных реакций.

Рекомендуемая доза для
длительного
лечения ревматоидного
артрита и
анкилозирующего
спондилита
для пациентов
пожилого возраста
составляет 7,5 мг в
сутки. Пациентам
с повышенным
риском
развития побочных реакций
следует начинать
лечение с 7,5 мг в сутки (см.
раздел «Особенности
применения»).

Почечная
недостаточность.

Для
пациентов с
тяжелой
почечной
недостаточностью,
находящихся
на диализе,
доза не должна
превышать 7,5
мг в сутки.
Пациентам с легкой
и средней
почечной
недостаточностью
(а именно – пациентам
с клиренсом
креатинина
выше 25 мл/мин)
снижение
дозы не
требуется
(относительно
пациентов с
тяжелой
почечной
недостаточностью
без
применения
диализа см.
раздел
«Противопоказания»).

Печеночная
недостаточность.

Пациентам
с легкой и
средней
печеночной
недостаточностью
снижение дозы
не требуется
(относительно
пациентов с
тяжелой
печеночной
недостаточностью
см. раздел
«Противопоказания»).

Дети.

РЕВМАЛГИН, таблетки по 7,5 мг
и 15 мг,
противопоказан
детям до 16 лет (см. раздел «Противопоказания»).

Передозировка.

Симптомы
острой
передозировки
НПВП обычно
ограничиваются
летаргией,
сонливостью,
тошнотой,
рвотой и
эпигастральной
болью, которые
в целом
являются
обратимыми
при поддерживающей
терапии.
Может
возникнуть желудочно-кишечное
кровотечение.
Тяжелое
отравление
может
привести к
артериальной
гипертензии,
острой
почечной
недостаточности,
дисфункции
печени,
угнетению
дыхания,
коме, судорогам,
сердечно-сосудистой
недостаточности
и остановке
сердца. Сообщалось
об
анафилактоидной
реакции при
терапевтическом
применении
НПВП, что
также может
наблюдаться
при передозировке.

При
передозировке
НПВП
пациентам
рекомендовано
симптоматические
и
поддерживающие
мероприятия.
Исследования
показали ускорение
выведения
мелоксикама
путем приема четырех
пероральных
доз
холестирамина
3 раза в сутки.

Побочные
реакции.

Данные
исследований
и
эпидемиологические
данные,
позволяющие
предположить,
что применение
некоторых
НПВП
(особенно в
высоких
дозах и при
длительном
лечении)
связано с небольшим
повышенным риском
случаев
сосудистых
тромботических
явлений (например
инфаркта
миокарда или
инсульта) (см.
раздел
«Особенности
применения»).

Отек,
артериальная
гипертензия
и сердечная
недостаточность
наблюдались
при лечении
НПВП.

Большинство
побочных
эффектов,
которые
наблюдаются,
желудочно-кишечного
происхождения.
Может
наблюдаться
пептическая язва,
перфорация
или
желудочно-кишечное
кровотечение,
иногда
летальное,
особенно у пациентов
пожилого
возраста
(см. раздел
«Особенности
применения»).
После применения
наблюдались
тошнота,
рвота, диарея,
метеоризм,
запор,
диспепсия,
боль в животе,
мелена, рвота
кровью,
язвенный
стоматит, обострение
колита и
болезни
Крона (см.
раздел
«Особенности
применения»).
С меньшей
частотой
наблюдался
гастрит.

Сообщалось о тяжелых поражениях кожи: синдром Стивенса-Джонсона и токсический эпидермальный некролиз (см. раздел «Особенности применения»).

Критерии оценки частоты развития побочных реакций лекарственного средства: очень часто (≥ 1/10); часто (≥ 1/100 <1/10); нечасто (≥ 1/1000 <1/100); редко (≥ 1/10000 <1/1000); очень редко (<1/10000); неизвестно (нельзя определить по имеющимся данным).

Со
стороны
системы
крови и
лимфатической
системы:

нечасто
– анемия;

редко
– отклонения
показателей
анализа крови
от нормы
(включая изменение
количества
лейкоцитов),
лейкопения, тромбоцитопения.

Сообщалось очень редко о случаях агранулоцитоза (см. Отдельные серьезные и/или частые побочные реакции).

Со
стороны
иммунной
системы:

нечасто
–
аллергические
реакции,
кроме анафилактических
и анафилактоидных;

неизвестно
–
анафилактическая
реакция, анафилактоидная
реакция,
включая шок.

Психические
расстройства:

редко
– изменение
настроения,
ночные кошмары;

неизвестно
–
спутанность
сознания,
дезориентация,
бессонница.

Со
стороны
нервной
системы:

часто
– головная
боль;

нечасто
–
головокружение,
сонливость.

Со
стороны
органов
зрения:

редко
– нарушения
функции
зрения,
включающие
нечеткость
зрения,
конъюнктивит.

Со
стороны
органов
слуха и
вестибулярного
аппарата:

нечасто
–
головокружение;

редко
– звон в ушах.

Кардиальные
нарушения:

редко
– ощущение
сердцебиения.

Сообщали о
сердечной
недостаточности,
связанной с лечением
НПВП.

Сосудистые
нарушения:

нечасто
– повышение
артериального
давления (см.
раздел
«Особенности
применения»),
приливы.

Со
стороны
дыхательной
системы,
органов
грудной клетки
и
средостения:

редко
– астма у
пациентов с
аллергией на
аспирин и
другие НПВП;

неизвестно
– инфекции
верхних
дыхательных
путей,
кашель.

Со
стороны
пищеварительного
тракта:

очень
часто –
расстройства
пищеварительной
системы:
диспепсия,
тошнота,
рвота, боль в
животе,
запор,
метеоризм,
диарея;

нечасто
– скрытое или
макроскопическое
желудочно-кишечное
кровотечение,
стоматит,
гастрит,
отрыжка;

редко
– колит,
гастродуоденальная
язва, эзофагит;

очень
редко –
желудочно-кишечная
перфорация;

неизвестно
–
панкреатит.

Желудочно-кишечное
кровотечение,
язва или
перфорация
могут быть
тяжелыми и
летальными,
особенно у
пациентов
пожилого
возраста (см.
раздел
«Особенности
применения»).

Со
стороны
гепатобилиарной
системы:

нечасто
– нарушение
показателей
функции
печени (например
повышение
трансаминаз
или
билирубина);

очень
редко –
гепатит;

неизвестно
– желтуха,
печеночная
недостаточность.

Со
стороны кожи
и подкожной
клетчатки:

нечасто
–
ангионевротический
отек, зуд, высыпания;

редко
– синдром
Стивенса–Джонсона,
токсический
эпидермальный
некролиз,
крапивница;

очень
редко –
буллезный
дерматит,
мультиформная
эритема;

неизвестно
– реакции
фоточувствительности,
эксфолиативный
дерматит.

Со
стороны
мочевыделительной
системы:

нечастно
– задержка
натрия и
воды,
гиперкалиемия
(см. разделы
«Особенности
применения»
и «Взаимодействие
с другими
лекарственными
средствами и
другие виды
взаимодействия»),
изменения
показателей
функции
почек (повышение
креатинина
и/или
мочевины
сыворотки
крови);

очень
редко –
острая
почечная
недостаточность,
в
частности у
пациентов с
факторами риска
(см.
раздел «Особенности
применения»);

неизвестно
– инфекции
мочевыводящих
путей,
нарушения
частоты
мочеиспускания.

Общие
нарушения и
нарушения в
месте введения:

нечасто
– отек, включая
отек нижних
конечностей;

неизвестно
– гриппоподобные
симптомы.

Со
стороны опорно-двигательного
аппарата:

неизвестно
– артралгия,
боль в
спине, симптомы,
связанные
с суставами.

Отдельные
серьезные
и/или частые
побочные
реакции.

Сообщалось
очень редко о
случаях
агранулоцитоза
у пациентов,
которые
лечились
мелоксикамом
и другими
потенциально
миелотоксическими
лекарственными
средствами
(см. раздел
«Взаимодействие
с другими
лекарственными
средствами и
другие виды
взаимодействий»).

Побочные реакции,
которые не наблюдались
во время
применения препарата,
но которые
являются
характерными
для
других соединений
класса.

Органическое почечное поражение,
что, вероятно,
приводит
к острой
почечной
недостаточности:
сообщалось
очень редко о
случаях интерстициального
нефрита, острого тубулярного
некроза, нефротического
синдрома
и папиллярного
некроза (см.
раздел «Особенности
применения»).

Срок
годности. 2
года.

Условия
хранения.
Хранить в
оригинальной
упаковке при
температуре
не выше 25 °С.
Хранить в
недоступном
для детей
месте.

Упаковка.

Для
дозировки 7,5
мг:
по 10 таблеток
в блистере,
по 2 блистера
в пачке.

Для
дозировки 15
мг:
по 10 таблеток
в блистере,
по 1 или 2
блистера в пачке.

Категория
отпуска. По
рецепту.

Производитель.
ООО
«ФАРМЕКС
ГРУП».

Местонахождение
производителя
и адрес места
осуществления
его
деятельности.
Украина,
08301, Киевская
обл., г.
Борисполь,
ул. Шевченко,
дом 100.