ІНСТРУКЦІЯ

для
медичного застосування
лікарського
засобу

Лінкоміцину
гідрохлорид

(LINCOMYCIN HYDROCHLORIDE)

Склад:

діюча
речовина: лінкоміцину
гідрохлорид;

1
капсула
містить
лінкоміцину гідрохлориду
у
перерахуванні
на 100 %
лінкоміцин –
250 мг;

допоміжні
речовини:
крохмаль
прежелатинізований,
кальцію
стеарат;

cклад
желатинової
капсули № 1

кришечка:
жовтий захід
FCF (Е 110), хіноліновий
жовтий (Е 104),
титану
діоксид (Е 171), желатин;

корпус:
титану
діоксид (Е 171), желатин.

Лікарська
форма. Капсули.

Основні
фізико-хімічні
властивості: тверді
капсули з
корпусом
білого
кольору і
кришечкою
жовтого
кольору.
Вміст капсул
– порошок
білого
кольору.

Фармакотерапевтична
група. Антибактеріальні
засоби для
системного застосування.
Макроліди,
лінкозаміди
та
стрептограміни.
Лінкозаміди. Код
АТХ J01F F02.

Фармакологічні
властивості.

Фармакодинаміка.

Лінкоміцин
– антибіотик,
що
продукується
Streptomyces
lіncolnіensіs або
іншими
актиноміцетами
та належить
до групи
лінкозамідів.
Механізм дії
пов’язаний
із
пригніченням
синтезу
білка мікроорганізмів
внаслідок
утворення
необоротного
зв’язку з 50S
субодиницями
рибосом і
порушенням
пептидилтрансферазної
активності
та інгібуванням
реакцій
транслокації
та транспептидизації.
Лінкоміцину
гідрохлорид
чинить
бактеріостатичний
та/або
бактерицидний
ефект
залежно від
концентрації
препарату та
чутливості
мікроорганізму.
Ефективний
стосовно
анаеробних
неспороутворювальних
грампозитивних
бактерій, у
тому числі Actіnomyces spp.; Propіonіbacterіum spp.
і Eubacterіum spp.;
анаеробних і
мікроаерофільних
коків, у тому
числі Peptococcus
spp., Peptostreptococcus spp.
і
мікроаерофільних
стрептококів;
аеробних
грампозитивних
коків, у тому
числі Staphylococcus
spp.; Streptococcus spp.
(крім S.
faecalіs),
включаючи Streptococcus pneumonіae.

Помірно
чутливі до
препарату
такі мікроорганізми:
анаеробні
неспороутворювальні
грамнегативні
бактерії, у
тому числі Bacteroіdes spp., Fusobacterіum spp.;
анаеробні
спорогенні
грампозитивні
бактерії, у
тому числі Clostrіdіum spp.

Резистентними
або мало
чутливими до
препарату є
такі
мікроорганізми:
Streptococcus faecalіs, Neіsserіa spp.,
більшість
штамів Haemophіlus
іnfluenzae, Pseudomonas spp.
та інші
грамнегативні
мікроорганізми.
Завдяки
низькій
всмоктуваності
лінкоміцину
з травного
тракту та створенню
високої пригнічувальної
концентрації
препарат
виявився
дуже ефективним
при
бактеріальній
дизентерії, спричиненій
Shіgella.

Фармакокінетика.

Після
застосування
внутрішньо
лінкоміцин
швидко
всмоктується
з травного тракту
(близько 20-33 %
від
прийнятої
дози) і
надходить у
різні органи
та тканини, у
тому числі в
кісткову
тканину.
Максимальна
концентрація
в крові
досягається
через 2-4
години. Якщо
антибіотик
застосовувати
після їди,
адсорбція
знижується
на 50 %. У крові
плода,
перитонеальній
і
плевральній
рідинах
створюються
концентрації,
що становлять
приблизно 25-50 %
від рівня у
крові, у
грудному
молоці – 50-100 %, у
кістковій
тканині –
близько 40 %, у м’яких
тканинах – 75 %.
Крізь
гематоенцефалічний
бар’єр
препарат
проникає
погано, але
проникність
підвищується
при
менінгіті (40 %
від такої в
крові). Крізь
плаценту
препарат
проникає
добре.
Метаболізм
лінкоміцину
гідрохлориду
відбувається
у печінці.
Екскреція
препарату
залежить від
шляху
введення. При
пероральному
прийомі
виділяється
із сечею
приблизно 4 %, а
з калом –
близько 33 %.
Концентрація
препарату в
жовчі в 10
разів перевищує
таку в крові.
Період
напіввиведення
становить 5,4 години.
Захворювання
печінки та
нирок істотно
впливають на
виведення
препарату.

Клінічні
характеристики.

Показання.

Лінкоміцин
показаний
для
лікування серйозних
інфекцій,
спричинених
чутливими до лінкоміцину
штамами
грампозитивних
аеробних
мікроорганізмів,
таких як
стрептококи,
пневмококи
та стафілококи,
або
чутливими до
препарату
анаеробними
бактеріями:

1. Інфекції верхніх
дихальних
шляхів: хронічний
синусит,
спричинений
анаеробними
штамами. Лінкоміцин
можна
застосовувати
для лікування
окремих
випадків гнійного
середнього
отиту або у
вигляді
засобу для
додаткової
терапії разом
з
антибіотиком,
що ефективно
діє проти
аеробних
грамнегативних
збудників. Інфекції,
спричинені H. influenzae, не є
показанням
до застосування
препарату
(див. розділ «Фармакодинаміка»).

2. Інфекції
нижніх відділів
дихальних
шляхів,
включаючи інфекційні
загострення
хронічного
бронхіту та інфекційну
пневмонію.

3. Серйозні
інфекції
шкіри і
м’яких
тканин,
спричинені
чутливими
мікроорганізмами,
у випадках, коли
призначення
антибіотиків
пеніцилінової
групи не
показане.

4. Інфекції
кісток та
суглобів, у
тому числі
остеомієліт
та септичний
артрит.

5. Септицемія
та
ендокардит. В
окремих
випадках
септицемії
та/або ендокардиту
через
чутливість
збудників до
лінкоміцину
спостерігалася
виражена
відповідь на
лікування
лінкоміцином.
Проте для лікування
таких
інфекцій
часто віддають
перевагу
застосуванню
бактерицидних
препаратів.

Протипоказання.

·
Підвищена
чутливість
до лінкоміцину,
кліндаміцину,
до компонентів
препарату;

·
міастенія
gravis;

·
коліт у
стадії
загострення;

·
менінгіт.

Взаємодія
з іншими
лікарськими
засобами та
інші види
взаємодій.

Пеніциліни,
цефалоспорини,
хлорамфенікол:
можливий
антагонізм протимікробної
дії.

Оскільки in vitro
виявляється
антагонізм
між лінкозамідами
та еритроміцином, а також
макролідними
сполуками, хімічна
структура
яких
споріднена з еритроміцином,
можливі
клінічно
значущі
взаємодії. Тому
застосовувати
одночасно макроліди
або стрептограміни
з
лінкоміцином
не
рекомендується.

Аміноглікозиди: можливий
синергізм
дії.

Каоліново-пектинові
суміші,
протидіарейні
препарати: біодоступність
лінкоміцину
знижується на
90 %, тому ці засоби
слід
приймати за 2
години або
через 3-4
години після
прийому
лінкоміцину.

Неостигмін,
піридостигмін:
лінкозаміди
протидіють
ефектам цих антихолінестеразних
препаратів.

Міорелаксанти
(в т.ч. суксаметоній),
засоби для інгаляційного
наркозу,
опіоїдні аналгетики:
лінкозаміди проявляють
властивості
нейро-м’язового
блокатора,
тому можуть посилювати
нейро-м’язову
блокаду аж
до розвитку апное.

Естрогени:
можливе зниження
контрацептивного
ефекту естрогенів.
Хоча ризик
невеликий, рекомендується
використовувати
додаткові методи
контрацепції
під час застосування
та протягом 7
днів після
припинення прийому
лінкозамідів.

Пероральна
вакцина
проти тифу:
антибактерільні
препарати, в
т.ч.
лінкозаміди,
можуть
знижувати її
терапевтичний
ефект.

Прийом протидіарейних
препаратів
знижує ефект
лінкоміцину.

Існує
абсолютна
перехресна
резистентність
мікроорганізмів
до
лінкоміцину
і кліндаміцину.

З
лінкоміцином
фармацевтично
несумісні
канаміцин,
новобіоцин, ампіцилін,
барбітурати,
теофілін,
кальцію глюконат,
гепарин і
магнію
сульфат (це
стосується
парентеральних
форм лінкоміцину).

Особливості
застосування.

Необхідно
провести
мікробіологічні
дослідження
з метою
визначення
збудників та їхньої
чутливості
до
лінкоміцину.

Було
продемонстровано
ефективність
застосування
лінкоміцину
для
лікування
стафілококових
інфекцій,
резистентних
до інших
антибіотиків
та чутливих
до лінкоміцину.
Були
виявлені
штами
стафілококів,
резистентних
до
лінкоміцину,
тому у
поєднанні з
терапією
лінкоміцином
необхідно
проводити
бактеріологічні
посіви та
дослідження
чутливості
збудників. У
випадку
застосування
макролідів
можлива
часткова перехресна
резистентність.
За
наявності
показань
лікарський
засіб можна
застосовувати
одночасно з
іншими
антибактеріальними
препаратами.

З метою
зниження
швидкості
виникнення
резистентних
до
лікарського
засобу
бактерій та
збереження
ефективності
лінкоміцину
та інших
антибактеріальних
препаратів лінкоміцин
слід
застосовувати
лише для лікування
чи
профілактики
інфекцій, які
доведено або
з дуже
високою
ймовірністю
спричинені
чутливими
бактеріями. Якщо є
інформація
про
результати
бактеріологічних
посівів та
визначення
чутливості,
її необхідно
враховувати
під час
вибору або зміни
антибактеріальної
терапії. При
відсутності
таких даних
на
емпіричний
вибір
терапії
можуть вплинути
місцеві
епідеміологічні
дані та місцеві
особливості
характеристик
чутливості.

Застосування
лінкоміцину
не показане
для
лікування
незначних
бактеріальних
інфекцій та
вірусних
інфекцій.
Призначення лінкоміцину
у разі
відсутності
підтвердженої
або підозрюваної
з високою
ймовірністю
бактеріальної
інфекції
навряд чи
буде
корисним для
пацієнта та
підвищує
ризик
виникнення
бактерій із
резистентністю
до лікарського
препарату.

Через
ризик
розвитку
псевдомембранозного
коліту перед призначенням
лінкоміцину лікар
має
проаналізувати
природу
інфекції та
оцінити доцільність
застосування
менш
токсичних
альтернативних
препаратів
(наприклад,
еритроміцину).

Про
виникнення
діареї та псевдомембранозного
коліту,
пов’язаних з
токсинами А і
В, що
продукуються
C.
difficile (CDAD),
повідомлялося
при
застосуванні
майже усіх
антибактеріальних
засобів,
включаючи лінкозаміди.
Тяжкість
проявів може
коливатися
від помірної
діареї до
летального
коліту. Лікування
антибактеріальними
препаратами
призводить
до пригнічення
нормальної
флори
товстого
кишечнику, що
може
спричинити
надмірний
ріст C. difficile.

Повʼязана
з C. difficile діарея
може
проявлятися
у легкій
формі з водянистими
рідкими випорожненнями,
але також
може прогресувати
до тяжкої персистуючої
діареї,
лейкоцитозу,
гарячки,
сильних абдомінальних
спазмів, появи
слизу та/або
крові у
випорожненнях.
У випадках
псевдомембранозного
коліту легкого
ступеня
зазвичай
достатньо
припинити
прийом
препарату.
При псевдомембранозному
коліті середнього
та тяжкого ступеня
слід
проводити
лікування із
введенням розчинів,
електролітів,
білків та
призначенням
антибактеріальних
засобів,
ефективних проти
C. difficile при
коліті.

Одразу
після
встановлення
первинного
діагнозу
псевдомембранозного
коліту слід
розпочати
лікування. Діагноз
зазвичай
встановлюють,
виходячи з
клінічної
симптоматики,
але для
підтвердження
діагнозу
також можуть
бути використані
дані
ендоскопії
або
визначення C. difficile та
його
токсинів у
випорожненнях
пацієнта. Під
час
лікування не
можна
призначати
препарати, що
пригнічують
перистальтику
кишечнику.

У
разі
відсутності
необхідного
лікування
може розвинутися
токсичний
мегаколон,
перитоніт,
шок.

Можливість
CDAD слід
розглядати в
усіх
пацієнтів, у
яких під час
або після
застосування
антибіотиків
виникла
діарея. Необхідно
враховувати,
що CDAD може
виникати
протягом 2 місяців
після
закінчення
лікування
антибактеріальними
засобами. Розвиток
коліту
найбільш імовірний
при тяжких
захворюваннях
у пацієнтів
літнього
віку, а також
у ослаблених
пацієнтів. Якщо
лінкоміцин застосовують
таким
пацієнтам,
слід уважно
стежити за
змінами
частоти випорожнень.

Штами
C. difficile, що
продукують надлишок
токсинів, підвищують
захворюваність
та
летальність,
оскільки такі
інфекції
можуть бути
резистентними
до
антибактеріальної
терапії і
часто
потребують
колектомії.

Лінкоміцин
слід
призначати з
обережністю
пацієнтам із
захворюваннями
травного
тракту,
особливо з
колітом в
анамнезі.

Застосування
антибактеріальних
препаратів
може призводити
до
надмірного
росту
нечутливих мікроорганізмів,
зокрема
грибків, та
розвитку
суперінфекції,
що потребує
відповідних
заходів з огляду
на конкретну
клінічну
ситуацію.
Якщо
лікування
лінкоміцином
потребують пацієнти
з уже наявними
грибковими
інфекціями,
необхідно
одночасно
проводити
протигрибкову
терапію.

Повідомлялося
про випадки серйозних
реакцій
гіперчутливості,
включаючи
анафілактичні
реакції та
тяжкі шкірні
побічні
реакції, такі
як синдром
Стівенса-Джонсона,
токсичний
епідермальний
некроліз,
гострий
генералізований
екзантематозний
пустульоз та
мультиформна
еритема, у
пацієнтів,
які отримували
терапію
лінкоміцином.
Якщо виникає
анафілактична
реакція або
серйозна
шкірна
реакція, застосування
препарату
слід
припинити і
розпочати
відповідне
лікування. Серйозні
анафілактоїдні
реакції
потребують
невідкладного
інтенсивного
лікування із
застосуванням
адреналіну,
кисневої
терапії та
внутрішньовенного
введення
стероїдів.
При
наявності
показань
слід також
відновити
прохідність
дихальних
шляхів, якщо
необхідно –
шляхом
інтубації.

Незважаючи
на те, що
лінкоміцин
проникає крізь
гематоенцефалічний
бар’єр, його рівень
в
цереброспінальній
рідині може бути
недостатнім
для
лікування
менінгітів. Тому
препарат не можна
призначати в
таких
випадках.

В
окремих
випадках
септицемія
та/або
ендокардит,
спричинені чутливими
мікроорганізмами,
добре піддаються
терапії
лінкоміцином.
Однак при цих
захворюваннях
перевагу віддають
застосуванню
бактерицидних
препаратів.

Лінкоміцин
слід з
обережністю
застосовувати
пацієнтам із
тяжкими порушеннями
функції
печінки/нирок,
що
супроводжуються
серйозними
порушеннями
метаболізму. Для
таких
пацієнтів необхідно
змінювати
дозу
препарату (див.
розділ
«Спосіб
застосування
та дози»), а
при терапії
високими
дозами слід
здійснювати
моніторинг
рівня лінкоміцину
у сироватці
крові,
оскільки
період
напіввиведення
препарату у
цих
категорій
пацієнтів
може подовжуватися
у 2-3 рази.

При
тривалій
антибіотикотерапії
лінкоміцином
слід контролювати
функцію
печінки та
нирок, а
також формулу
крові.

Лінкоміцин
необхідно з
обережністю
призначати
пацієнтам з
бронхіальною
астмою та іншими
суттєвими проявами
алергії в
анамнезі.

Лінкоміцин
здатен
блокувати
нервово-мʼязову
передачу
імпульсів і
тому може
посилювати
дію інших
нервово-мʼязових
блокаторів.
Таким чином,
лінкоміцин
слід з
обережністю
застосовувати
для лікування
пацієнтів,
які
приймають
препарати
цього класу.

Через
наявність
барвника
жовтий захід FCF (Е 110)
у складі
препарату його
застосування
може
спричиняти
алергічні
реакції, у тому
числі
бронхіальну
астму. Ризик алергії
вищий у
пацієнтів з
підвищеною
чутливістю
до
ацетилсаліцилової
кислоти.

Застосування
у період
вагітності
або
годування
груддю.

У
людини
лінкоміцин
проникає
через гематоплацентарний
бар’єр і
визначається
у сироватці
пуповинної крові
на рівні 25 % від
рівня у
сироватці
крові матері.
Не
спостерігається
значного
накопичення препарату
в
амніотичній
рідині. Безпека
застосування
лінкоміцину для
вагітних не
встановлена. У 302 дітей,
народжених
жінками, які
отримували
лікування
лінкоміцином
на різних термінах
вагітності,
не
спостерігали
зростання частоти
вроджених
аномалій або
затримки
росту
порівняно з контрольною
групою
протягом
перших 7 років
життя. Лінкоміцин
не слід
застосовувати
у період
вагітності,
за винятком
випадків,
коли лікування
вкрай
необхідне. Лінкоміцин
проникає у
грудне
молоко в
концентрації
від 0,5 до 2,4 мкг/мл,
тому, з огляду
на можливість
виникнення тяжких
реакцій на
лінкоміцин у
немовлят на
грудному
вигодовуванні,
слід
прийняти
рішення щодо припинення
годування
груддю або
припинення
лікування
препаратом
залежно від
важливості препарату
для матері.

Здатність
впливати на
швидкість
реакції при
керуванні
автотранспортом
або іншими
механізмами.

Впливу
препарату на
швидкість
реакції при
керуванні
автотранспортом
або іншими
механізмами не
відзначалося,
але
повідомлялося
про випадки
виникнення
запаморочення.

Спосіб
застосування
та дози.

Дози та
спосіб
застосування
слід визначати,
виходячи зі
ступеня
тяжкості
інфекції, стану
пацієнта та
чутливості
бактеріального
збудника. Тривалість
лікування
визначається
індивідуально
лікарем.

Препарат
бажано
приймати за
1-2 години до або
через 1-2
години після
прийому їжі. Капсули
слід
запивати
достатньою
кількістю води.

Дорослі

По 500 мг 3-4
рази на добу.

Діти
(від 6 років)

30-60
мг/кг/добу,
розподілені
на 3 або 4 рівні
дози.

Пацієнти
із порушенням
функції нирок
та/або печінки

У разі необхідності
застосування
лінкоміцину
для
лікування
пацієнтів із
тяжкими
порушеннями
функцій нирок
та/або
печінки
відповідна
доза
становить 25-30 % від дози, рекомендованої
пацієнтам з нормальною
функцією
нирок/печінки.

Діти.

Препарат
у даній
лікарській
формі не
застосовувати
дітям віком до
6 років.

Передозування.

Симптоми: можливі
розлади
з боку
шлунково-кишкового
тракту, включаючи
біль у
животі, нудоту,
блювання,
діарею.

Лікування:
необхідно
викликати
блювання або, за
наявності
показань, промити
шлунок, проводити
симптоматичну
та
підтримуючу
терапію. Специфічного
антидоту
немає.
Гемодіаліз і
перитонеальний
діаліз неефективні.

Побічні
реакції.

·
Травний
тракт: нудота,
блювання, дискомфорт/біль
у ділянці
живота, глосит,
стоматит,
печія, езофагіт/езофагеальні
виразки, персистуюча
діарея, антибіотик-асоційований
коліт, у т.ч. псевдомембранозний
коліт, що може
виникати під
час та через 2-3
тижні після
лікування
антибіотиками
(див. розділ
«Особливості
застосування»).

·
Імунна
система: реакції
гіперчутливості,
в т.ч.
ангіоневротичний
набряк,
сироваткова
хвороба,
анафілаксія, наприклад,
анафілактичний
шок; деякі з
них
розвивались
у пацієнтів з
гіперчутливістю
до
пеніциліну.

·
Кров
та лімфатична
система: нейтропенія,
лейкопенія, еозинофілія,
агранулоцитоз,
тромбоцитопенія/тромбоцитопенічна
пурпура;
поодинокі
випадки
апластичної
анемії і
панцитопенії, у яких
неможливо
виключити
роль
лінкоміцину
як
причинного
фактора.

·
Шкіра
та слизові
оболонки: висипання,
в т.ч. макулопапульозні,
гіперемія
шкіри, кропив’янка,
свербіж,
вагініт. У поодиноких
випадках – мультиформна
еритема, що
іноді
нагадувала
синдром
Стівенса-Джонсона
та була повʼязана
з введенням
лінкоміцину, синдром
Стівенса-Джонсона,
ексфоліативний
та
везикуло-бульозний
дерматити,
токсичний
епідермальний
некроліз, гострий
генералізований
екзантематозний
пустульоз (див.
розділ
«Особливості
застосування»).

·
Гепатобіліарна
система: зміна
показників
функціональних
печінкових
тестів
(включаючи
підвищення
рівня
трансаміназ),
жовтяниця.

·
Сечовидільна
система: у
поодиноких
випадках – порушення
функції
нирок, про що
свідчили
азотемія,
олігурія
та/або
протеїнурія,
хоча прямого звʼязку
між
лінкоміцином
та
пошкодженням
нирок не
встановлено.

·
Ефекти,
зумовлені біологічною
дією: при
тривалому
застосуванні
у високих дозах
можливий
розвиток
суперінфекції,
у тому числі
грибкової
(наприклад,
кандидоз).

·
Інше: дисгевзія,
свербіж у
ділянці
ануса, шум у
вухах, слабкість,
запаморочення,
поліартрити.

Термін
придатності. 3 роки.

Не
застосовувати
після
закінчення
терміну
придатності,
вказаного на
упаковці.

Умови
зберігання.

В
оригінальній
упаковці при
температурі не
вище 25 °С.

Зберігати у
недоступному
для дітей
місці.

Упаковка.

По 10
капсул у
блістері, по 2
блістери у
пачці.

Категорія
відпуску. За
рецептом.

Виробник.

Публічне
акціонерне
товариство
«Науково-виробничий
центр
«Борщагівський
хіміко-фармацевтичний
завод».

Місцезнаходження виробника та
його адреса
місця
провадження
діяльності.

Україна,
03134, м.
Київ, вул. Миру,
17.

ИНСТРУКЦИЯ

по
медицинскому
применению лекарственного
средства

Линкомицина
гидрохлорид

(LINCOMYCIN HYDROCHLORIDE)

Состав:

действующее
вещество:
линкомицина
гидрохлорид;

1
капсула
содержит
линкомицина
гидрохлорида
в пересчете
на 100 %
линкомицин –
250 мг;

вспомогательные
вещества: крахмал
прежелатинизированный,
кальция стеарат;

состав
желатиновой
капсулы № 1

крышечка:
желтый закат
FCF (Е 110),
хинолиновый
желтый (Е 104), титана
диоксид (Е 171),
желатин;

корпус:
титана
диоксид (Е 171),
желатин.

Лекарственная
форма. Капсулы.

Основные
физико-химические
свойства: твердые
капсулы с
корпусом
белого цвета
и крышечкой
желтого
цвета.
Содержимое
капсул –
порошок
белого цвета.

Фармакотерапевтическая
группа. Антибактериальные
средства для
системного
применения. Макролиды,
линкозамиды,
стрептограмины.
Линкозамиды. Код ATХ J01F F02.

Фармакологические
свойства.

Фармакодинамика.

Линкомицин
– антибиотик,
который
продуцируется
Streptomyces lincolniensis
или другими
актиномицетами
и относится к
группе
линкозамидов.
Механизм
действия связан
с угнетением
синтеза
белка
микроорганизмов
вследствие
образования
необратимой
связи с 50S
субъединицами
рибосом и нарушением
пептидилтрансферазной
активности и
ингибированием
реакций
транслокации
и
транспептидизации.
Линкомицина
гидрохлорид
оказывает
бактериостатический
и/или
бактерицидный
эффект в
зависимости
от
концентрации
препарата и
чувствительности
микроорганизма.
Эффективен
по отношению
к анаэробным
неспорообразующим
грамположительным
бактериям, в
том числе Actinomyces spp.; Propionibacterium
spp. и Eubacterium spp.;
анаэробным и
микроаэрофильным
коккам, в том
числе Peptococcus
spp., Peptostreptococcus spp.
и
микроаэрофильным
стрептококкам;
аэробным
грамположительным
коккам, в том
числе Staphylococcus
spp.; streptococcus spp. (кроме S. faecalis),
включая streptococcus pneumoniae.

Умеренно
чувствительны
к препарату
такие
микроорганизмы:
анаэробные
неспорообразующие
грамотрицательные
бактерии, в
том числе Bacteroides spp., Fusobacterium
spp.;
анаэробные
спорогенные
грамположительные
бактерии, в
том числе Clostridium spp.

Резистентны
или
малочувствительны
к препарату
следующие
микроорганизмы:
streptococcus
faecalis, Neisseria spp.,
большинство
штаммов Haemophilus influenzae, Pseudomonas
spp. и другие
грамотрицательные
микроорганизмы.
Благодаря
низкой
всасываемости
линкомицина
из
пищеварительного
тракта и созданию
высокой
подавляющей
концентрации
препарат
оказался
очень
эффективным
при бактериальной
дизентерии,
вызванной Shigella.

Фармакокинетика.

После
приема
внутрь
линкомицин
быстро всасывается
из
пищеварительного
тракта (около
20-33 % от
принятой
дозы) и
поступает в
разные органы
и ткани, в том
числе в
костную
ткань. Максимальная
концентрация
в крови достигается
через 2-4 часа.
Если
антибиотик
принимать
после еды,
адсорбция
снижается на
50 %. В крови
плода,
перитонеальной
и плевральной
жидкостях
создаются
концентрации,
которые
составляют
приблизительно
25-50 % от уровня в
крови, в
грудном
молоке – 50-100 %, в
костной
ткани – около
40 %, в мягких
тканях – 75 %.
Через
гематоэнцефалический
барьер препарат
проникает
плохо, но
проницаемость
повышается
при
менингите (40 %
от таковой в
крови). Через
плаценту
препарат
проникает
хорошо.
Метаболизм
линкомицина
гидрохлорида
происходит в
печени.
Экскреция препарата
зависит от
пути
введения. При
пероральном
приеме
выделяется с
мочой приблизительно
4 %, а с калом –
около 33 %.
Концентрация
препарата в
желчи в 10 раз
превышает
таковую в
крови. Период
полувыведения
составляет 5,4
часа.
Заболевания
печени и
почек существенно
влияют на
выведение
препарата.

Клинические
характеристики.

Показания.

Линкомицин
показан для
лечения
серьезных
инфекций,
вызванных
чувствительными
к линкомицину
штаммами
грампозитивных
аэробных
микроорганизмов,
таких как
стрептококки,
пневмококки
и
стафилококки,
или
чувствительными
к препарату анаэробными
бактериями:

1. Инфекции
верхних
дыхательных
путей: хронический
синусит,
вызванный
анаэробными
штаммами.
Линкомицин
можна
применять
для лечения
отдельных
случаев
гнойного
среднего
отита или в
виде
средства для
дополнительной
терапии вместе
с
антибиотиком,
который
эффективно
действует
против
аэробных грамнегативных
возбудителей.
Инфекции,
вызванные H. influenzae, не являются
показанием к
применению
препарата
(см. раздел «Фармакодинамика»).

2. Инфекции
нижних отделов
дыхательных
путей,
включая
инфекционные
обострения
хронического
бронхита и
инфекционную
пневмонию.

3. Серьезные
инфекции
кожи и мягких
тканей, вызванные
чувствительными
микроорганизмами,
в случаях,
когда
назначение
антибиотиков
пенициллиновой
группы не
показано.

4. Инфекции
костей и
суставов, в
том числе остеомиелит
и
септический
артрит.

5. Септицемия
и эндокардит.
В отдельных
случаях
септицемии и/или
эндокардита вследствие
чувствительности
возбудителей
к линкомицину
наблюдался
выраженный
ответ на
лечение
линкомицином.
Однако для лечения
таких
инфекций
часто отдают
предпочтение
применению
бактерицидных
препаратов.

Противопоказания.

·
Повышенная
чувствительность
к линкомицину,
клиндамицину,
к
компонентам
препарата;

·
миастения
gravis;

·
колит в
стадии
обострения;

·
менингит.

Взаимодействие
с другими
лекарственными
средствами и
другие виды
взаимодействий.

Пенициллины,
цефалоспорины,
хлорамфеникол:
возможен
антагонизм
противомикробного
действия.

Поскольку
in vitro проявляется
антагонизм
между
линкозамидами
и эритромицином,
а также макролидными
соединениями,
химическая
структура которых
родственна
эритромицину,
возможны
клинически
значимые
взаимодействия.
Поэтому
применять
одновременно
макролиды
или стрептограмины
с
линкомицином
не
рекомендуется.

Аминогликозиды:
возможен
синергизм
действия.

Каолиново-пектиновые
смеси,
противодиарейные
препараты:
биодоступность
линкомицина
снижается на
90 %, поэтому эти
средства
следует
принимать за
2 часа или
через 3-4 часа
после приема
линкомицина.

Неостигмин,
пиридостигмин:
линкозамиды
противодействуют
эффектам этих
антихолинэстеразных
препаратов.

Миорелаксанты
(в т.ч.
суксаметоний),
средства для
ингаляционного
наркоза, опиоидные
аналгетики:
линкозамиды
проявляют свойства
нейро-мышечного
блокатора,
поэтому
могут
усиливать нейро-мышечную
блокаду
вплоть до
развития
апноэ.

Эстрогены:
возможно
снижение
контрацептивного
эффекта
эстрогенов.
Хотя риск
невелик,
рекомендуется
использовать
дополнительные
методы
контрацепции
во время
применения и
в течение 7
дней после
прекращения
приема
линкозамидов.

Пероральная
вакцина
против тифа:
антибактерильные
препараты, в
т.ч.
линкозамиды,
могут снижать
ее
терапевтический
эффект.

Прием противодиарейных
препаратов
снижает
эффект
линкомицина.

Существует
абсолютная
перекрестная
резистентность
микроорганизмов
к
линкомицину
и клиндамицину.

С
линкомицином
фармацевтически
несовместимы
канамицин,
новобиоцин,
ампициллин, барбитураты,
теофиллин,
кальция
глюконат, гепарин
и магния
сульфат (это
касается
парентеральных
форм
линкомицина).

Особенности
применения.

Необходимо
провести
микробиологические
исследования
с целью
определения
возбудителей
и их
чувствительности
к линкомицину.

Была
продемонстрирована
эффективность
применения
линкомицина
для лечения
стафилококковых
инфекций,
резистентных
к другим
антибиотикам
и
чувствительных
к линкомицину. Были
обнаружены
штаммы
стафилококков,
резистентных
к линкомицину,
поэтому в
сочетании с
терапией
линкомицином
необходимо
проводить
бактериологические
посевы и
исследование
чувствительности
возбудителей.
В случае применения
макролидов
возможна
частичная перекрестная
резистентность.
При наличии
показаний лекарственное
средство
можно
применять одновременно
с другими
антибактериальными
препаратами.

С целью
снижения
скорости
возникновения
резистентных
к лекарственному
средству
бактерий и
сохранения
эффективности
линкомицина
и других
антибактериальных
препаратов
линкомицин
следует
применять
только для
лечения или
профилактики
инфекций, которые доказано
или с очень
высокой
вероятностью
вызванны
чувствительными
бактериями. Если
имеется
информация о
результатах
бактериологических
посевов и
определения
чувствительности,
ее
необходимо
учитывать во
время выбора
или
изменения
антибактериальной
терапии. При
отсутствии
таких данных
на
эмпирический
выбор
терапии
могут повлиять
местные
эпидемиологические
данные и
местные
особенности
характеристик
чувствительности.

Применение
линкомицина
не показано
для лечения
незначительных
бактериальных
инфекций и
вирусных
инфекций.
Назначение линкомицина
при
отсутствии
подтвержденной
или
подозреваемой
с высокой
вероятностью
бактериальной
инфекции
вряд ли будет
полезным для
пациента и
повышает
риск возникновения
бактерий с
резистентностью
к лекарственному
препарату.

Из-за
риска
развития
псевдомембранозного
колита перед назначением
линкомицина
врач должен
проанализировать
природу
инфекции и
оценить
целесообразность
применения
менее
токсичных
альтернативных
препаратов
(например,
эритромицина).

О
возникновении
диареи и
псевдомембранозного
колита, связанных
с токсинами А
и В,
продуцируемых
C. difficile (CDAD),
сообщалось
при
применении
почти всех антибактериальных
средств,
включая
линкозамиды.
Тяжесть
проявлений
может
колебаться
от умеренной
диареи до
летального
колита. Лечение
антибактериальными
препаратами
приводит к угнетению
нормальной
флоры
толстого
кишечника,
что может
вызвать
чрезмерный
рост C. difficile.
Связанная
с C. difficile
диарея может
проявляться
в легкой
форме с водянистыми
жидкими
испражнениями,
но также
может
прогрессировать
до тяжелой персистирующей
диареи,
лейкоцитоза,
лихорадки,
сильных абдоминальных
спазмов, появления
слизи и/или
крови в
испражнениях.
В случаях
псевдомембранозного
колита
легкой
степени обычно
достаточно
прекратить
прием препарата.
При псевдомембранозном
колите средней
и тяжелой степени
следует
проводить
лечение с
введением растворов,
электролитов,
белков и
назначением
антибактериальных
средств,
эффективных против
C. difficile при
колите.

Сразу
после
установления
первичного
диагноза
псевдомембранозного
колита следует
начать
лечение.
Диагноз
обычно
устанавливают,
исходя из
клинической
симптоматики,
но для
подтверждения
диагноза
также могут
быть
использованы
данные
эндоскопии
или
определение C. difficile и его
токсинов в
испражнениях
пациента. Во
время
лечения
нельзя назначать
препараты,
угнетающие
перистальтику
кишечника.

При
отсутствии
необходимого
лечения может
развиться
токсический
мегаколон,
перитонит,
шок. Возможность
CDAD следует
рассматривать
у всех
пациентов, у
которых во
время или
после
применения
антибиотиков
возникла
диарея.
Необходимо учитывать,
что CDAD может
возникать в
течение 2
месяцев
после окончания
лечения
антибактериальными
средствами. Развитие
колита
наиболее
вероятно при
тяжелых
заболеваниях
у пациентов
пожилого
возраста, а
также у
ослабленных
пациентов. Если
линкомицин
применяют
таким
пациентам,
следует
внимательно
следить за
изменениями
частоты испражнений.

Штаммы C. difficile,
продуцирующие избыток
токсинов,
повышают
заболеваемость
и
летальность,
поскольку
такие
инфекции могут
быть
резистентными
к
антибактериальной
терапии и
часто требуют колэктомии.

Линкомицин
следует
назначать с
осторожностью
пациентам с
заболеваниями
пищеварительного
тракта,
особенно с
колитом в
анамнезе.

Применение
антибактериальных
препаратов
может
приводить к
чрезмерному
росту
нечувствительных
микроорганизмов,
в частности
грибков, и
развитию
суперинфекции,
что требует соответствующих
мер,
учитывая
конкретную
клиническую
ситуацию.
Если в лечении
линкомицином
нуждаются
пациенты с
уже имеющимися
грибковыми
инфекциями,
необходимо одновременно
проводить
противогрибковую
терапию.

Сообщалось
о случаях
серьезных
реакций гиперчувствительности,
включая
анафилактические
реакции и тяжелые
кожные
побочные
реакции, такие
как синдром
Стивенса-Джонсона,
токсический
эпидермальный
некролиз,
острый
генерализованный
экзантематозный
пустулез и
мультиформная
эритема, у
пациентов,
получавших
терапию
линкомицином.
Если
возникает
анафилактическая
реакция или
серьезная
кожная
реакция, применение
препарата
следует
отменить и
начать
соответствующее
лечение.
Серьезные
анафилактоидные
реакции требуют
неотложного
интенсивного
лечения с применением
адреналина,
кислородной
терапии и внутривенного
введения
стероидов.
При наличии
показаний
следует
также
восстановить
проходимость
дыхательных
путей, при
необходимости
– путем
интубации.

Несмотря
на то, что
линкомицин
проникает через
гематоэнцефалический
барьер,
уровень
линкомицина
в
цереброспинальной
жидкости
может быть
недостаточным
для лечения
менингитов. Поэтому
препарат не
стоит применять
в таких
случаях.

В
отдельных
случаях
септицемия
и/или
эндокардит,
вызванные чувствительными
микроорганизмами,
хорошо
поддаются
терапии
линкомицином.
Однако при
этих
заболеваниях
предпочтение
отдается
применению
бактерицидных
препаратов.

Линкомицин
следует с осторожностью
применять пациентам
с тяжелыми
нарушениями
функции
печени/почек,
сопровождающимися
серьезными
нарушениями
метаболизма.
Для таких
пациентов
необходимо
изменять дозу
препарата (см.
раздел
«Способ
применения и
дозы»), а при
терапии
высокими
дозами
следует осуществлять
мониторинг
уровня
линкомицина
в сыворотке
крови,
поскольку
период
полувыведения
препарата у
этих
категорий
пациентов
может удлиняться
в 2-3 раза.

При
продолжительной
антибиотикотерапии
линкомицином
следует
контролировать
функцию
печени и
почек, а
также формулу
крови.

Линкомицин
необходимо с
осторожностью
назначать
пациентам с
бронхиальной
астмой и
другими
существенными
проявлениями
аллергии в
анамнезе.

Линкомицин
способен
блокировать
нервно-мышечную
передачу
импульсов и
поэтому
может
усиливать
действие других
нервно-мышечных
блокаторов.
Таким образом,
линкомицин
следует с
осторожностью
применять для
лечения
пациентов,
принимающих
препараты
этого класса.

Из-за
наличия
красителя
желтый закат
FCF (Е 110) в составе
препарата его
применение
может
вызывать
аллергические
реакции, в
том числе
бронхиальную
астму. Риск
аллергии
выше у
пациентов с
повышенной
чувствительностью
к
ацетилсалициловой
кислоте.

Применение
в период
беременности
или кормления
грудью.

У
человека
линкомицин
проникает
через гематоплацентарный
барьер и
определяется
в сыворотке
пуповинной
крови на
уровне 25 % от
уровня в
сыворотке
крови матери.
Не наблюдается
значительного
накопления
препарата в
амниотической
жидкости. Безопасность
применения линкомицина
беременным не
установлена. У 302 детей,
рожденных
женщинами,
которые
получали
лечение
линкомицином
на разных сроках
беременности,
не наблюдали
рост частоты
врожденных
аномалий или
задержку роста по
сравнению с
контрольной
группой в
течение
первых 7 лет
жизни.
Линкомицин
не следует
применять в
период
беременности,
за
исключением
случаев, когда
лечение
крайне
необходимо.

Линкомицин
проникает в
грудное
молоко в
концентрации
от 0,5 до 2,4 мкг/мл, потому, учитывая
возможность
возникновения
тяжелых
реакций на
линкомицин у
младенцев на грудном
вскармливании, следует
принять
решение о прекращении
кормления
грудью или
прекращении
лечения в
зависимости
от важности
препарата
для матери.

Способность
влиять на
скорость
реакции при управлении
автотранспортом
или другими
механизмами.

Влияния
препарата на
скорость реакции
при управлении
автотранспортом
или другими
механизмами не
отмечалось,
но
сообщалось о
случаях возникновения
головокружения.

Способ
применения и
дозы.

Дозы и
способ
применения
необходимо
определять,
исходя из
степени
тяжести инфекции,
состояния
пациента и
чувствительности
бактериального
возбудителя.
Длительность
лечения
определяется
индивидуально
врачом.

Препарат
желательно
принимать за
1-2 часа до или
через 1-2 часа
после приема
пищи. Капсулы
необходимо
запивать
достаточным
количеством
воды.

Взрослые

По 500 мг
3-4 раза в сутки.

Дети
(от 6 лет)

30-60
мг/кг/сутки,
распределенные
на 3 или 4
равные дозы.

Пациенты
с нарушением
функции
почек и/или
печени

В
случае
необходимости
применения
линкомицина
для лечения
пациентов с
тяжелыми
нарушениями
функции
почек и/или
печени
соответствующая
доза составляет
25-30 % от дозы,
рекомендованной
пациентам с нормальной
функцией
почек/печени.

Дети.

Препарат
в такой
лекарственной
форме не применять
детям
до 6 лет.

Передозировка.

Симптомы: возможны
расстройства
со стороны
желудочно-кишечного
тракта, включая боль
в животе,
тошноту, рвоту,
диарею.

Лечение: необходимо
вызвать
рвоту или,
при наличии
показаний,
промыть
желудок, проводить
симптоматическую
и
поддерживающую
терапию.
Специфического
антидота нет.
Гемодиализ и
перитонеальный
диализ неэффективны.

Побочные реакции.

·
Пищеварительный
тракт: тошнота,
рвота,
дискомфорт/боль
в области
живота, глоссит,
стоматит,
изжога, эзофагит/эзофагеальные
язвы, персистирующая
диарея, антибиотик-ассоциированный
колит, в т.ч. псевдомембранозный
колит, который
может
возникать во
время и через
2-3 недели после
лечения антибиотиками
(см. раздел
«Особенности
примнения»).

·
Иммунная
система: реакции
гиперчувствительности,
в т.ч.
ангионевротический
отек,
сывороточная
болезнь,
анафилаксия,
например,
анафилактический
шок;
некоторые из
них
развивались
у пациентов с
гиперчувствительностью
к
пенициллину.

·
Кровь
и
лимфатическая
система: нейтропения,
лейкопения, эозинофилия,
агранулоцитоз,
тромбоцитопения/тромбоцитопеническая
пурпура;
единичные случаи
апластической
анемии и
панцитопении,
при
которых
невозможно
исключить
роль линкомицина
как
причинного
фактора.

·
Кожа
и слизистые
оболочки: высыпания,
в т.ч. макулопапулезные,
гиперемия
кожи, крапивница,
зуд, вагинит.
В единичных
случаях –
мультиформная
еритема, что иногда
напоминала
синдром
Стивенса-Джонсона
и была связана
с введением
линкомицина,
синдром
Стивенса-Джонсона,
эксфолиативный
и
везикуло-буллезный
дерматиты;
токсический
эпидермальный
некролиз, острый
генерализованный
экзантематозный
пустулез (см.
раздел
«Особенности
применения»).

·
Гепатобилиарная
система: изменения
показателей
функциональных
печеночных
тестов
(включая
повышение
уровня
трансаминаз),
желтуха.

·
Мочевыделительная
система: в
единичных
случаях – нарушение
функции
почек, о чем
свидетельствовали
азотемия,
олигурия и/или
протеинурия,
хотя прямой связи
между
линкомицином
и
повреждением
почек не
установлено.

·
Эффекты,
обусловленные
биологическим
действием: при
длительном
применении в
высоких
дозах возможно
развитие
суперинфекции,
в том числе
грибковой
(например,
кандидоз).

·
Другое:
дисгевзия,
зуд в области
ануса, шум в
ушах, слабость,
головокружение,
полиартриты.

Срок
годности. 3 года.

Не
применять
после
окончания
срока годности,
указанного
на упаковке.

Условия
хранения.

В
оригинальной
упаковке при
температуре
не выше 25 °С.

Хранить
в
недоступном
для детей
месте.

Упаковка.

По 10
капсул в блистере,
по 2 блистера
в пачке.

Категория
отпуска. по
рецепту.

Производитель.

Публичное
акционерное
общество
«Научно-производственный
центр «Борщаговский
химико-фармацевтический
завод».

Местонахождение
производителя
и его адрес
места осуществления
деятельности.

Украина, 03134, г.
Киев, ул. Мира, 17.