ІНСТРУКЦІЯ

для
медичного
застосування
лікарського
засобу

ЛІЗОПРЕС
10, ЛІЗОПРЕС 20

(LISOPRES 10, LISOPRES 20)

Склад:

діючі
речовини: лізиноприл
(у вигляді
лізиноприлу дигідрату)
та
гідрохлоротіазид;

1
таблетка
містить 10
мг або 20 мг
лізиноприлу
(у вигляді
лізиноприлу
дигідрату) та

12,5 мг гідрохлоротіазиду;

допоміжні
речовини: маніт (Е 421),
кальцію
гідрофосфату
дигідрат, крохмаль
кукурудзяний,
магнію стеарат.

Лікарська
форма. Таблетки.

Основні
фізико-хімічні
властивості: таблетки
плоскоциліндричної
форми, з фаскою,
білого або
майже білого
кольору.

Фармакотерапевтична група. Інгібітори
ангіотензинперетворювального
ферменту (АПФ)
і діуретики. Код
АТХ С09В А03.

Фармакологічні
властивості.

Лізиноприл
–
інгібітор АПФ,
знижує концентрацію
в крові
ангіотензину
II та
альдостерону,
що мають
вазоконстрикторні
властивості.
Перешкоджає
деградації
брадикініну
і збільшує
концентрацію
ендогенних
простагландинів,
що мають
судинорозширювальну
активність.
Пригнічує
тканинну ренін-ангіотензивну
систему
серця, при тривалому
застосуванні
попереджає
розвиток
гіпертрофії
міокарда і
дилатації
лівого
шлуночка. У
результаті
поступово
знижуються
артеріальний
тиск,
загальний
периферичний
опір судин,
постнавантаження
на серце,
тиск у малому
колі
кровообігу
та опір судин
легенів, збільшується
серцевий
викид,
підвищується
толерантність
до фізичного
навантаження.

Гідрохлоротіазид
– діуретик
бензотіадіазинового
ряду: знижує
реабсорбцію
іонів натрію
і хлору
(меншою мірою
– калію і
бікарбонатів)
у проксимальних
канальцях
нирок, а
також виведення
магнію,
кальцію,
сечової
кислоти. Підвищує
концентраційну
здатність
нирок. Пригнічує
здатність
судинної
стінки сприймати
дію судинозвужувальних
медіаторів у
зв’язку зі
зниженням
концентрації
іонів натрію
у цитоплазмі
міоцитів
судин.
Антигіпертензивна
дія
зумовлена
розширенням
артеріол.
Збільшує
(вторинно)
концентрацію
реніну
плазми крові.

Антигіпертензивний
ефект
лізиноприлу розвивається
через 1
годину,
досягає
максимуму
через 6-7
годин і
продовжується
до 24 годин.
Діуретичний
ефект
гідрохлоротіазиду
настає через
1-2 години,
досягає
максимуму
через 4
години і
продовжується
6-12 годин.

Комбінація
лізиноприлу
і
гідрохлоротіазиду
призводить
до посилення
антигіпертензивного
ефекту, а
також
попереджає
можливі при
використанні
гідрохлоротіазиду
метаболічні
порушення
(гіпокаліємія,
порушення
вуглеводного
і ліпідного
обмінів).

Фармакокінетика.

Лізиноприл:
після
прийому
всмоктується
приблизно 25 % (6-60 %)
дози
незалежно
від вживання
їжі. Слабо
зв’язується
з білками
плазми крові
(6-10 %). Не метаболізується
і виводиться
нирками у
незміненому
стані. Період
напіввиведення
лізиноприлу
становить                   12
годин.
Незначно
проникає через
гематоенцефалічний
бар’єр, не
кумулює у
тканинах, але
виявляється
у плаценті і
в грудному
молоці.
Максимальна концентрація
у плазмі
крові, період
напіввиведення
і тривалість
дії лізиноприлу
значно
збільшуються
при зниженні
клубочкової
фільтрації
нирок менше 30
мл/хв, що
вимагає
корекції
режиму дозування
препарату. У
пацієнтів
літнього віку
концентрація
препарату у
плазмі крові і
площа під
кривою
«концентрація
– час» (AUC)
підвищуються
у 2 рази, що
також
вимагає
корекції
режиму дозування
препарату.

Гідрохлоротіазид:
добре
всмоктується
(60-80 %) із травного
тракту. У
крові на 60 % зв’язується
з білками.
При прийомі
натще період
напіввиведення
становить 1-2,5
години. Виводиться
нирками у незміненому
стані (> 95 %),
головним
чином із
сечею (60-80 %).
Проникає
через
гематоплацентарний
бар’єр і в
грудне
молоко.

Клінічні
характеристики.

Показання.

Лікування
пацієнтів з
артеріальною
гіпертензією
легкого або
середнього
ступеня тяжкості,
що має
стабільний
перебіг на
тлі терапії
окремими
препаратами
у тих же дозуваннях.

Протипоказання.

Гіперчутливість
до діючих
речовин або
до однієї з
допоміжних
речовин
препарату.

Гіперчутливість
до інших
інгібіторів
АПФ.

Гіперчутливість
до будь-яких
похідних
сульфонаміду.

Ангіоневротичний
набряк в
анамнезі,
пов’язаний
із застосуванням
інгібіторів
АПФ.

Спадковий
або
ідіопатичний
ангіоневротичний
набряк.

Вагітність
або планування
вагітності
(див. розділ
«Застосування
у період
вагітності
або годування
груддю»).

Період
годування
груддю (див.
розділ
«Застосування
у період
вагітності
або
годування
груддю»).

Тяжке порушення
функції
нирок (кліренс
креатиніну < 30
мл/хв).

Тяжке
порушення
функції
печінки.

Анурія.

Одночасне
застосування
препарату з
лікарськими
засобами,
які містять
аліскірен, пацієнтам
із цукровим
діабетом
або з порушеннями
функції
нирок
(швидкість
клубочкової
фільтрації
<60 мл/хв/1,73 м2)
(див. розділи
«Взаємодія
з іншими
лікарськими
засобами та
інші види
взаємодій»
та «Особливості
застосування»).

Взаємодія з
іншими
лікарськими засобами
та інші види
взаємодій.

Гіпотензивні
лікарські
засоби. При
одночасному застосуванні
з іншими
гіпотензивними
препаратами
можливе посилення
антигіпертензивної
дії.
Одночасне
застосування
з
нітрогліцерином,
іншими
нітратами
або
вазодилататорами
підсилює
антигіпертензивний
ефект.

Слід
уникати призначення
лізиноприлу
в комбінації
з препаратами,
що містять
аліскірен
(див. розділи
«Протипоказання»
та
«Особливості
застосування»).

Відомо, що
подвійна
блокада
ренін-ангіотензин-альдостеронової
системи
(РААС) при комбінованому
застосуванні
інгібіторів
АПФ,
блокаторів
рецепторів
ангіотензину
II або
аліскірену
пов’язана з
більш
високою частотою
розвитку
побічних
реакцій,
таких як
артеріальна
гіпотензія,
гіперкаліємія
і зниження
функції
нирок
(включаючи
гостру
ниркову
недостатність),
порівняно із
застосуванням
одного
лікарського
засобу, що
впливає на
РААС (див.
розділи
«Протипоказання»
та «Особливості
застосування»).

Препарати
літію. При
одночасному застосуванні
препаратів
літію та
інгібіторів
АПФ зареєстровано
випадки
оборотного
підвищення
рівня літію в
сироватці
крові і появи
ознак
токсичності.
Діуретичні
засоби та
інгібітори
АПФ
зменшують
нирковий
кліренс
літію, що підвищує
ризик його
токсичності.
Таким чином,
застосування
лізиноприлу
і гідрохлоротіазиду
в комбінації
з
препаратами
літію не
рекомендується.
У разі,
якщо
застосування
даної
комбінації
необхідне,
слід
ретельно контролювати
рівень літію в
сироватці
крові (див.
розділ
«Особливості
застосування»).

Калійзберігаючі
діуретики,
харчові добавки,
що містять
калій, або
замінники
солі. Завдяки
калійзберігаючому
ефекту
лізиноприлу
виведення
калію при
застосуванні
тіазидів зменшується.
Застосування
калійзберігаючих
препаратів,
калійвмісних
добавок і
замінників
солі може призвезти
до істотного
підвищення
вмісту калію
в сироватці
крові,
особливо у
пацієнтів із порушеннями
функції
нирок і
цукровим
діабетом.
Якщо
одночасне
застосування
комбінації
лізиноприлу
і
гідрохлоротіазиду
та будь-якого
із зазначених
вище засобів
необхідне, лікування
слід
проводити з
обережністю
на тлі регулярного
контролю
вмісту калію
в сироватці
крові (див.
розділ
«Особливості
застосування»).

Лікарські
засоби, здатні
спричиняти
шлуночкову
тахікардію
типу пірует. Через
ризик
розвитку
гіпокаліємії
слід дотримуватися
обережності
при
одночасному
застосуванні
гідрохлоротіазиду
і лікарських
засобів,
здатних
спричинити
шлуночкову
тахікардію
типу пірует
(деякі
антиаритмічні,
антипсихотичні
засоби та
інші
препарати).

Трициклічні
антидепресанти/антипсихотичні
препарати/анестетики.
Одночасне
застосування
деяких
анестетиків,
трициклічних
антидепресантів
або
антипсихотичних
препаратів
та інгібіторів
АПФ може
призвести до
додаткового зниження
артеріального
тиску (див.
розділ «Особливості
застосування»).

Нестероїдні
протизапальні
препарати (НПЗП),
включаючи
ацетилсаліцилову
кислоту. При
тривалому
застосуванні
НПЗП
(селективні
інгібітори циклооксигенази-2,
ацетилсаліцилова
кислота в
дозі > 3 г/добу,
неселективні
НПЗП) можливе
ослаблення
антигіпертензивної
і
діуретичної
дії
інгібіторів
АПФ і
тіазидів.
Одночасне
застосування
НПЗП та
інгібіторів
АПФ може призводити
до
збільшення
вмісту калію
в сироватці крові
і погіршення
функції
нирок. Зазвичай,
зазначені
явища мають
оборотний
характер. У
рідкісних
випадках
може
розвиватися
ниркова
недостатність,
особливо у
разі порушення
функції
нирок,
наприклад у
пацієнтів
літнього
віку або у пацієнтів
з
дегідратацією.

Препарати
золота. У
пацієнтів,
які
отримують
інгібітори
АПФ, частіше
спостерігалися
нітритоїдні
(вазомоторні)
реакції на
тлі
застосування
ін’єкційних
форм препаратів
золота
(наприклад, натрію
ауротіомалату). Для нітритоїдних
реакцій характерна
поява
симптомів
вазодилатації
(почервоніння
шкіри),
нудота,
запаморочення
та
артеріальна
гіпотензія.

Симпатоміметики.
Симпатоміметики
можуть послаблювати
антигіпертензивний
ефект
інгібіторів
АПФ.

Протидіабетичні
засоби. Відомо,
що при
одночасному
застосуванні
інгібіторів
АПФ і
протидіабетичних
лікарських засобів
(інсуліни та
гіпоглікемічні
препарати
для
перорального
застосування)
можливе
більш
виражене
зниження
рівня глюкози
в крові з
ризиком
розвитку
гіпоглікемії.
Найчастіше гіпоглікемія
розвивається
в перші тижні
комбінованої
терапії у
пацієнтів із
порушеннями функції нирок.

Амфотерицин
В (для
парентерального
введення),
карбеноксолон,
кортикостероїди,
кортикотропін
(АКТГ) або
стимулюючі
проносні засоби.
Гідрохлоротіазид
може погіршити
порушення
електролітного
балансу,
зокрема
гіпокаліємію.

Солі
кальцію. При
одночасному
застосуванні
з тіазидними
діуретиками
можливе
збільшення
вмісту
кальцію в
сироватці
крові, що
пов’язано зі
зниженням
екскреції
кальцію із сечею.

Cерцеві
глікозиди. При
гіпокаліємії,
що виникає на
тлі
застосування
тіазидів, можливе
збільшення
токсичності
препаратів
дигіталісу.

Холестирамін
і колестипол.
При
одночасному
застосуванні
із холестираміном
і
колестиполом
зменшується
всмоктування
гідрохлоротіазиду.
Таким чином,
сульфонамідні
діуретики
слід приймати
мінімум за 1
годину до або
через 4−6 годин
після
прийому
зазначених
препаратів.

Недеполяризуючі
міорелаксанти
(наприклад,
тубокурарину
хлорид). Можливе
посилення
дії
міорелаксантів
на тлі
застосування
гідрохлоротіазиду.

Ко-тримоксазол
(триметоприм/сульфаметоксазол).
У
пацієнтів,
які постійно
застосовують
інгібітори
АПФ і
одночасно
застосовують
Ко-тримоксазол
(триметоприм/сульфаметоксазол), існує
підвищений
ризик
розвитку
гіперкаліємії
(див. розділ
«Особливості
застосування»).

Соталол.
При
гіпокаліємії,
що виникає
при застосуванні
тіазидів,
зростає
ризик
розвитку аритмії
при
застосуванні
соталолу.

Алопуринол.
При
одночасному
застосуванні
інгібіторів
АПФ та
алопуринолу
зростає
ризик
розвитку
ураження
нирок і
розвитку
лейкопенії.

Циклоспорин.
При
одночасному
застосуванні
інгібіторів
АПФ та
циклоспорину
зростає
ризик
розвитку ураження
нирок і
розвитку
гіперкаліємії.

Ловастатин.
При
одночасному
застосуванні
інгібіторів
АПФ та
ловастатину
зростає ризик
гіперкаліємії.

Цитостатики,
імунодепресанти,
прокаїнамід. При
одночасному
застосуванні
з інгібіторами
АПФ зростає
ризик
розвитку
лейкопенії
(див. розділ
«Особливості
застосування»).

Тканинні
активатори
плазміногена.
При одночасному
застосуванні з
тканинними
активаторами
плазміногена можливе збільшення ризик
розвитку
ангіоневротичного
набряку.

Інгібітори
mTOR (наприклад,
сиролімус,
еверолімус,
темсиролімус).
У
пацієнтів,
які постійно
застосовують
інгібітори
АПФ, при
одночасному
застосуванні
інгібіторів
mTOR існує
підвищений
ризик
розвитку
ангіоневротичного
набряку (див.
розділ
«Особливості
застосування»).

Особливості
застосування.

Симптоматична
артеріальна
гіпотензія. У
рідкісних
випадках у
пацієнтів з
неускладненою
артеріальною
гіпертензію
може спостерігатися
симптоматична
артеріальна
гіпотензія.
Ризик
зниження
артеріального
тиску найбільш
імовірний у
пацієнтів зі
зниженням
об’єму
циркулюючої
крові,
наприклад на
тлі терапії
діуретиками,
при
дотриманні
дієти з
обмеженням
солі,
внаслідок
гемодіалізу,
діареї або
блювання, або
у пацієнтів з
тяжкою
ренінзалежною
гіпертензією (див.
розділи
«Взаємодія з
іншими
лікарськими
засобами та
інші види
взаємодій»
та «Побічні
реакції»).

У таких
пацієнтів
слід
регулярно
контролювати
вміст
електролітів
у сироватці
крові. Підбір
доз і
лікування
пацієнтів із
підвищеним
ризиком
розвитку
клінічно вираженої
гіпотензії
починають
під пильним
медичним
наглядом.
Пацієнтам з
ішемічною
хворобою
серця або із
цереброваскулярними
захворюваннями
препарат
слід
застосовувати
з особливою обережністю,
оскільки
надмірне
зниження
артеріального
тиску може
призвести до
розвитку інфаркту
міокарда або до гострого
порушення
мозкового
кровообігу.

При
розвитку
артеріальної
гіпотензії
пацієнта
слід
покласти на
спину і у
разі необхідності
провести
внутрішньовенну
інфузію
фізіологічного
розчину. Транзиторна
гіпотензія
не є
протипоказанням
для прийому
наступної
дози. Після
відновлення
об’єму
циркулюючої
крові і нормалізації
артеріального
тиску
терапію можна
відновити в
менших дозах
або почати
застосування
будь-якого з
компонентів
препарату як
монотерапії.

У деяких
пацієнтів із
серцевою
недостатністю,
але з
нормальним
або зниженим
артеріальним
тиском на тлі
застосування
лізиноприлу
можливе
зниження
системного
артеріального
тиску. Цей
ефект очікуваний і
зазвичай не є
підставою
для відміни
препарату.
При розвитку
клінічно
вираженої
гіпотензії може
бути
потрібне
зниження
дози або відміна
терапії
лізиноприлом
та/або
гідрохлоротіазидом.

Стеноз
аортального
та
мітрального
клапана/гіпертрофічна
кардіоміопатія.
Як і
інші інгібітори
АПФ,
лізиноприл
слід з
обережністю застосовувати
пацієнтам зі
стенозом
мітрального
клапана і з
обструкцією
вихідного
тракту лівого
шлуночка (наприклад,
внаслідок
аортального
стенозу або
гіпертрофічної
кардіоміопатії).

Подвійна
блокада РААС. Відомо,
що при
одночасному
застосуванні
інгібіторів
АПФ,
блокаторів
рецепторів
ангіотензину
II або
аліскірену
зростає
ризик
розвитку артеріальної
гіпотензії,
гіперкаліємії
і порушення
функції
нирок
(включаючи
гостру ниркову
недостатність).
Таким
чином, не
рекомендується
подвійна
блокада РААС
шляхом одночасного
застосування
інгібіторів
АПФ,
блокаторів
рецепторів
ангіотензину
II або
аліскірену
(див. розділ
«Взаємодія з
іншими
лікарськими
засобами та
інші види взаємодій»).

Якщо
подвійна
блокада
абсолютно
необхідна, то
її слід
проводити
під наглядом
фахівця і при
регулярному
контролі
функції
нирок, вмісту
електролітів
і
артеріального
тиску.

Інгібітори
АПФ і
блокатори
рецепторів
ангіотензину
II не слід
застосовувати
одночасно
пацієнтам із
діабетичною
нефропатією.

Порушення
функції
нирок. Тіазиди не
рекомендується
застосовувати
пацієнтам із
порушеннями
функції
нирок;
тіазиди
неефективні
при значеннях
кліренсу
креатиніну
30
мл/хв або
нижче (що
відповідає
помірній або
тяжкій
нирковій
недостатності).

Комбінацію
лізиноприлу
і
гідрохлоротіазиду
не слід
призначати
пацієнтам з
нирковою недостатністю
(кліренс
креатиніну ≤
80 мл/хв), поки не
будуть
підібрані
дози окремих
компонентів,
що
відповідають
дозам у
комбінованому
препараті.

Артеріальна
гіпотензія,
що виникає
після
початку
лікування
інгібіторами
АПФ у
пацієнтів із
серцевою
недостатністю,
може призвести
до
подальшого
погіршення
функції
нирок.              У
деяких
випадках
повідомляли про
розвиток
гострої
ниркової
недостатності
(зазвичай
оборотної).

У пацієнтів
із
двобічним
стенозом
ниркових
артерій або зі стенозом
артерії
єдиної нирки
на тлі застосування
інгібіторів
АПФ можливе
підвищення
концентрації
сечовини і
креатиніну в
сироватці
крові,
зазвичай
оборотне
після
відміни
терапії.

Імовірність
розвитку даного
стану вища у
пацієнтів з
нирковою
недостатністю.

При
наявності
вазоренальної
гіпертензії
існує
підвищений
ризик
розвитку
вираженої
артеріальної
гіпотензії
та ниркової недостатності.
Лікування
таких
пацієнтів починають
під пильним
медичним
наглядом із застосуванням
низьких доз
препарату з
подальшим
обережним
підбором доз.
Протягом
перших
тижнів лікування
комбінацією
лізиноприлу
і гідрохлоротіазиду
слід
ретельно
контролювати
функцію нирок,
оскільки
діуретики
спричиняють
розвиток
вищевказаних
змін.

У деяких
пацієнтів з
артеріальною
гіпертензією
(без
виражених
фонових
захворювань
нирок) при
одночасному
застосуванні
лізиноприлу
і діуретика можливе
підвищення
концентрації
сечовини і
креатиніну в
сироватці
крові. Зазвичай такі
зміни
виражені
незначно і
мають оборотний
характер.

Імовірність
розвитку цих
порушень
вища у пацієнтів
з нирковою
недостатністю
в анамнезі. У
таких
випадках
може бути
потрібне
зменшення
дози та/або
відміна
терапії
лізиноприлом
та/або
діуретиком.

Попереднє
лікування
діуретиками. Прийом
діуретиків
слід
припинити за
2−3 дні до
початку застосування
комбінації
лізиноприлу
і гідрохлоротіазиду.
Якщо це
неможливо,
лікування
слід
починати з
монотерапії
лізиноприлом
у дозі 5 мг.

Стан
після трансплантації
нирки. Оскільки
даних щодо
застосування
лізиноприлу
пацієнтам
після
пересадження нирки
немає,
застосування
препарату
Лізопрес
даній групі
пацієнтів не
рекомендується.

Анафілактоїдні
реакції у
пацієнтів,
які перебувають
на
гемодіалізі. Застосування
комбінації
лізиноприлу
і
гідрохлоротіазиду
не показано
для
лікування
пацієнтів з
нирковою
недостатністю,
що вимагає
проведення
гемодіалізу.

Повідомляли про
розвиток
анафілактоїдних
реакцій у пацієнтів,
які
отримують
інгібітори
АПФ, при
проведенні
певних видів
гемодіалізу
(наприклад, із
використанням
високопроникних
мембран AN69 і
при
проведенні
аферезу
ліпопротеїнів
низької
щільності
(ЛПНЩ) з
використанням
декстрану
сульфату). У
таких
випадках
слід
використовувати
діалізні
мембрани
іншого типу
або застосовувати
антигіпертензивні
засоби інших
класів. Анафілактоїдні
реакції при
проведенні
аферезу ЛПНЩ.
У
рідкісних
випадках у
пацієнтів,
які отримують
інгібітори
АПФ, при
проведенні
аферезу ЛПНЩ
з
використанням
декстрану
сульфату
спостерігалися
загрозливі
для життя анафілактичні
реакції. Для
запобігання
розвитку анафілактичних
реакцій слід
тимчасово
припиняти
терапію
інгібіторами
АПФ перед
кожною
процедурою
аферезу.

Захворювання
печінки. Пацієнтам
із
порушеннями
функції
печінки або з
прогресуючим
захворюванням
печінки
тіазидні
діуретики
слід
застосовувати
з обережністю,
оскільки
незначні
зміни
водно-електролітного
балансу
можуть
спровокувати
розвиток
печінкової
коми (див.
розділ
«Протипоказання»).
У рідкісних
випадках на
тлі застосування
інгібіторів
АПФ
спостерігався
синдром
розвитку
холестатичної
жовтяниці з
переходом у
фульмінантний
некроз
печінки,
іноді з летальним
наслідком.
Механізм
розвитку цього
синдрому
неясний. Якщо на
тлі
застосування
комбінації
лізиноприлу
і
гідрохлоротіазиду
спостерігається поява
жовтяниці
або значне
підвищення
рівня
печінкових ферментів,
прийом
препарату
слід
припинити;
пацієнт повинен
перебувати
під пильним
медичним наглядом.

Хірургічні
втручання,
анестезія. При
проведенні
хірургічних
втручань або під
час
анестезії із
застосуванням
засобів, що
спричиняють
артеріальну
гіпотензію,
лізиноприл
може
блокувати
утворення
ангіотензину
II у відповідь
на
компенсаторне
вивільнення реніну.
При розвитку
артеріальної
гіпотензії,
яку можна
пояснити
зазначеним
механізмом, показано
поповнення
об’єму
циркулюючої
крові.

Вплив
на
метаболізм
та
ендокринну
систему. На тлі
застосування
інгібіторів
АПФ і тіазидів
можливе
порушення
толерантності
до глюкози.
Може
виникнути
потреба в
регулюванні
дози
антидіабетичних
препаратів, у
тому числі
інсуліну. У
пацієнтів із
цукровим
діабетом, які
отримують
пероральні
протидіабетичні
препарати
або інсулін,
протягом першого
місяця
лікування
інгібітором
АПФ слід
ретельно
контролювати
рівень
глікемії.

На тлі
застосування
тіазидних
діуретиків
можливий
перехід
латентної
форми цукрового
діабету в
маніфестну.

На тлі
терапії
тіазидами може
підвищуватися
концентрація
холестерину
і
тригліцеридів.

У деяких
пацієнтів
терапія
тіазидами
може провокувати
розвиток
гіперурикемії
та/або подагри.
Однак
лізиноприл прискорює
виведення
сечової
кислоти
нирками, тим
самим послаблює
гіперурикемічну
дію гідрохлоротіазиду.

Порушення
електролітного
балансу. При
лікуванні
діуретиками
показане
регулярне
визначення
вмісту
електролітів
у
сироватці
крові
пацієнта. При
застосуванні
тіазидів, у тому
числі
гідрохлоротіазиду,
можливе порушення
водного або
електролітного
балансу
(гіпокаліємія,
гіпонатріємія,
гіпохлоремічний
алкалоз). До
ознак порушення
водного або
електролітного
балансу належать:
сухість у
роті, спрага,
слабкість,
млявість,
сонливість,
м’язовий
біль або
спазми, м’язова
втома,
артеріальна
гіпотензія,
олігурія,
тахікардія,
порушення з
боку шлунково-кишкового
тракту
(нудота,
блювання). У пацієнтів
із
набряками у
спекотну
погоду може
розвиватися
гіперволемічна
гіпонатріємія.
Дефіцит
хлоридів
зазвичай
буває
незначним і
не потребує лікування.
Відомо, що
тіазиди
збільшують
виведення
магнію із сечею,
що може
призвести до
гіпомагніємії.

Тіазиди
можуть
знижувати
екскрецію
кальцію із
сечею і
спричиняти
незначне
періодичне підвищення
вмісту
кальцію в
сироватці крові.
Виражена
гіперкальціємія
може бути
ознакою
прихованого
гіперпаратиреозу.
Перед
дослідженням
функції
паращитовидних
залоз тіазидні
діуретики
слід
відмінити.

Гіперкаліємія.
У
деяких
пацієнтів,
які
отримують
інгібітори
АПФ, в тому
числі
лізиноприл,
спостерігалося
збільшення
вмісту калію
в сироватці
крові. Факторами
ризику
розвитку
гіперкаліємії
є: ниркова
недостатність,
цукровий
діабет, супутнє
застосування
калійзберігаючих
діуретиків,
застосування
калійвмісних
добавок або
замінників
солі, а також
лікарських
засобів,
здатних
підвищити рівень
калію в
сироватці
крові (таких
як гепарин,
Ко-тримоксазол,
відомий як
триметоприм/сульфаметоксазол).
При
необхідності
одночасного
застосування
вищезазначених
препаратів
рекомендується
регулярно
контролювати
вміст калію в
сироватці
крові (див.
розділ
«Взаємодія з
іншими лікарськими
засобами та
інші види
взаємодій»).

Пацієнти
з цукровим
діабетом. У
пацієнтів із
цукровим
діабетом, які
отримують
пероральні
протидіабетичні
препарати
або інсулін,
протягом
першого
місяця
лікування інгібітором
АПФ слід
ретельно
контролювати
рівень
глікемії
(див. розділ
«Взаємодія з
іншими лікарськими
засобами та
інші види
взаємодій»).

Гіперчутливість,
ангіоневротичний
набряк.

Інгібітори
АПФ. На
тлі
застосування
інгібіторів
АПФ, включаючи
лізиноприл, у
рідкісних
випадках
можливий
розвиток ангіоневротичного
набряку
обличчя,
кінцівок,
губ, язика,
глотки та/або
гортані в
будь-який
період
лікування.
При розвитку
подібної
реакції
лізиноприл
слід негайно
відмінити, пацієнт
повинен
отримувати
відповідну терапію
і перебувати
під медичним
наглядом до
повного зникнення
симптомів.
Навіть тоді,
коли спостерігається
тільки
набряк язика
(без порушення
дихальної
функції),
пацієнту
показане
тривале
спостереження,
тому що
застосування
антигістамінних
засобів і
кортикостероїдів
може бути
неефективним.

У дуже
рідкісних випадках
ангіоневротичний
набряк гортані
або язика
може
призвести до
летального наслідку.
Набряк язика,
голосових
складок або
гортані може
призвести до
обструкції дихальних
шляхів, особливо
у пацієнтів,
які
перенесли
хірургічні
втручання на
органах
дихання. У
подібних
випадках
показана
екстрена терапія.
Може бути
потрібним
введення
розчину
адреналіну
та/або
забезпечення
прохідності
дихальних
шляхів.
Пацієнт
повинен
перебувати
під пильним
медичним
наглядом до
повного і
стійкого
зникнення
симптомів.

У пацієнтів
негроїдної
раси, які
приймають
інгібітори
АПФ,
ангіоневротичний
набряк
спостерігається
частіше, ніж
у
представників
інших рас.

Пацієнти,
які мають в
анамнезі
ангіоневротичний
набряк, не
пов’язаний
із застосуванням
інгібіторів
АПФ, можуть
бути більш
схильними до
розвитку
ангіоневротичного
набряку на
тлі терапії
інгібіторами
АПФ (див.
розділ «Протипоказання»).

Одночасне
застосування
з
інгібіторами
мішені
рапаміцину в
клітинах
ссавців (mTOR - Mammalian Target of
Rapamycin) (наприклад,
сиролімус,
еверолімус,
темсиролімус).
У
пацієнтів,
які постійно
застосовують
інгібітори
АПФ, при
одночасному
застосуванні
інгібіторів
mTOR існує
підвищений
ризик розвитку
ангіоневротичного
набряку (див.
розділ
«Взаємодія з
іншими
лікарськими
засобами та
інші види
взаємодій»).

Тіазиди.
У
пацієнтів,
які
отримують
тіазиди,
реакції
гіперчутливості
можуть
розвиватися
незалежно
від
наявності
алергії або
бронхіальної
астми в
анамнезі.
Описано
випадки виникнення
або
загострення
системного
червоного
вовчака на
тлі
застосування
тіазидних діуретиків.

Десенсибілізація.
У
пацієнтів,
які
отримують
інгібітори
АПФ, можуть
виникати
анафілактоїдні
реакції під
час
проведення
десенсибілізації
(наприклад,
отрутою
перетинчастокрилих).
Зазначених
реакцій
можна
уникнути,
якщо тимчасово
припинити
прийом інгібітора АПФ,
однак
небажані
реакції
можуть виникати
знову при
випадковому
повторному застосуванні
препарату.

Нейтропенія,
агранулоцитоз.
У
пацієнтів,
які
отримують
інгібітори
АПФ, зареєстровано
випадки
розвитку
нейтропенії
(агранулоцитозу),
тромбоцитопенії
та анемії. У
пацієнтів з
нормальною
функцією
нирок і при
відсутності
інших обтяжливих
чинників
нейтропенія
розвивається
рідко.
Нейтропенія та
агранулоцитоз
мають
оборотний
характер і
зникають
після
відміни
інгібітора АПФ.
Лізиноприл
застосовують
з винятковою
обережністю
пацієнтам із
системними
захворюваннями
сполучної
тканини, на тлі
терапії
імунодепресантами,
при терапії
алопуринолом
або
прокаїнамідом,
особливо
пацієнтам із
порушеннями
функції
нирок. Іноді
у даної категорії
пацієнтів
спостерігався
розвиток
серйозних
інфекцій, у тому
числі таких,
що не
відповідали
на інтенсивну
антибіотикотерапію.
При призначенні
лізиноприлу
таким
пацієнтам
рекомендується
періодично
контролювати
вміст лейкоцитів
в крові.
Пацієнти
повинні бути
проінформовані
про
необхідність
відразу ж
повідомляти
лікаря про
будь-які
ознаки
інфекції.

Етнічна
приналежність.
У
пацієнтів
негроїдної
раси, які
приймають
інгібітори
АПФ,
ангіоневротичний
набряк
спостерігається
частіше, ніж
у представників
інших рас.

Як і інші
інгібітори
АПФ, лізиноприл
менш
ефективно
знижує
артеріальний
тиск у
представників
негроїдної
раси порівняно
з пацієнтами
інших рас. Ймовірно,
це пов’язано
з переважно
низьким
вмістом
реніну у
пацієнтів
негроїдної раси
з
артеріальною
гіпертензією.

Кашель.
На
тлі
лікування
інгібіторами
АПФ можливий
розвиток
кашлю. Кашель
за своїм
характером
непродуктивний, стійкий і
припиняється
після
відміни
терапії. При диференційній
діагностиці
слід враховувати
кашель, що
виникає на
тлі
застосування
інгібіторів
АПФ.

Препарати
літію. Зазвичай не
рекомендується
одночасне
застосування
інгібіторів
АПФ та
препаратів
літію (див.
розділ
«Взаємодія з
іншими
лікарськими засобами
та інші види
взаємодій»).

Антидопінговий
тест. Лікарський
засіб
містить
гідрохлоротіазид,
застосування
якого може
призвести до
позитивних
результатів
антидопінгової
проби.

Немеланомний
рак шкіри. Результати
двох останніх
фармакоепідеміологічних
досліджень
(згідно з
датськими
загальнонаціональними
джерелами
інформації,
включаючи датський
реєстр
випадків
раку та
державний
реєстр призначених
ліків)
показали
сукупний
дозозалежний
зв’язок між
застосуванням
гідрохлоротіазиду
та
виникненням
базальноклітинної
карциноми і
плоскоклітинної
карциноми.
Фотосенсибілізувальна
дія гідрохлоротіазиду
може бути
причиною
розвитку
таких
патологій. Пацієнтів,
які
приймають
гідрохлоротіазид
окремо або в
комбінації з
іншими
лікарськими
засобами,
слід
проінформувати
щодо ризику
виникнення
немеланомного
раку шкіри та
рекомендувати
їм регулярно
перевіряти
шкіру на
предмет
нових вогнищ
ураження, а
також змін в
уже наявних,
та
повідомляти
про будь-які підозрілі
ураження
шкіри.

Підозрілі
ураження
шкіри
підлягають
гістологічному
дослідженню
за допомогою
біопсії.
Пацієнтам
слід
рекомендувати
обмежити
перебування
під
сонячними
променями та                   УФ-променями
та
використовувати
належний
захист у разі
перебування
під
сонячними
променями та
УФ-променями
з метою
мінімізації
ризику раку
шкіри.

Доцільність
застосування
гідрохлоротіазиду
також слід
ретельно
переглянути
для пацієнтів,
які мають рак
шкіри в анамнезі
(див. розділ
«Побічні
реакції»).

Застосування у
період
вагітності
або
годування
груддю.

Вагітність.

Інгібітори
АПФ.
Застосовувати
інгібітори
АПФ у період
вагітності
протипоказано
(див.
розділ
«Протипоказання»).

Епідеміологічні
дані про
ризик
тератогенних
ефектів інгібіторів
АПФ протягом І
триместру
вагітності
не дають
змоги зробити
остаточні
висновки.
Проте не
можна виключити
ймовірність
ризику їх
розвитку.
Пацієнткам,
які планують
завагітніти,
слід
призначити
альтернативну
гіпотензивну
терапію з
доведеним
профілем безпеки
в період
вагітності.
Якщо
вагітність
настала в
період
лікування,
інгібітор АПФ
слід негайно
відмінити і,
якщо можна,
розпочати
альтернативну
терапію.

Відомо,
що на тлі
застосування
інгібіторів
АПФ у II
і III триместрах
вагітності
можуть
спостерігатися
явища
фетотоксичності
(погіршення функції
нирок,
олігогідрамніон,
уповільнення
окостеніння
кісток
черепа) та
неонатальної
токсичності
(ниркова
недостатність,
артеріальна
гіпотензія,
гіперкаліємія).
Якщо
інгібітор АПФ
застосовувався
з II
триместру
вагітності,
рекомендується
провести
ультразвукове
дослідження
нирок і
кісток
черепа плода.
Новонароджені,
матері яких
приймали
інгібітори
АПФ, повинні
перебувати
під ретельним
медичним
наглядом у
зв’язку з
можливим
розвитком
артеріальної
гіпотензії (див.
розділ
«Протипоказання»).

Гідрохлоротіазид.
Досвід
застосування
гідрохлоротіазиду
у період
вагітності
(особливо у І
триместрі)
обмежений. Проведених
досліджень
на тваринах
недостатньо.

Гідрохлоротіазид
проникає
через плацентарний
бар’єр. З
огляду на
механізм
фармакологічної
дії
гідрохлоротіазиду
при його
застосуванні
у ІІ і ІІІ
триместрах
вагітності
можливе
порушення
кровообігу у
фетоплацентарному
комплексі, а
також розвиток
жовтяниці,
порушення
електролітного
балансу і
тромбоцитопенії
у
новонародженого.

Гідрохлоротіазид
не слід
застосовувати
при
гестаційних
набряках,
артеріальній
гіпертензії
вагітних або
прееклампсії,
оскільки
існує ризик
зниження
об’єму плазми
крові і
розвитку
гіпоперфузії
плаценти, при
цьому
будь-який
позитивний
ефект щодо
перебігу
захворювання
відсутній.
Гідрохлоротіазид
не слід застосовувати
для
лікування
есенціальної
артеріальної
гіпертензії
у вагітних,
за винятком
рідкісних
випадків,
коли
альтернативне
лікування
неможливе.

Період
годування
груддю.

Інгібітори
АПФ. У
зв’язку з
відсутністю
інформації
про застосування
комбінації
лізиноприлу
і гідрохлоротіазиду
у період
грудного
вигодовування
застосування
зазначеної
комбінації
протипоказано
(див. розділ
«Протипоказання»).
У період
грудного
вигодовування
необхідно
застосовувати
препарати з
краще вивченим
профілем
безпеки,
особливо у
період догляду
за
новонародженою
або
недоношеною
дитиною.

Гідрохлоротіазид.
У
невеликих
кількостях
гідрохлоротіазид
проникає у
грудне
молоко.
Високі дози
тіазидів
спричиняють
інтенсивний
діурез і
можуть
пригнічувати
вироблення
грудного
молока.
Застосування
комбінації
лізиноприлу
та
гідрохлоротіазиду
у період
грудного
вигодовування
протипоказано
(див. розділ
«Протипоказання»).

Здатність впливати
на швидкість
реакції при
керуванні
автотранспортом
або іншими
механізмами.

На тлі
лікування
гіпотензивними
препаратами
(в тому числі
при
застосуванні
комбінації
лізиноприлу
і
гідрохлоротіазиду)
може
спостерігатися
незначний
або помірний
вплив на
здатність
керувати
транспортними
засобами та
працювати з
іншими
механізмами.
Труднощі при
керуванні автотранспортом
або при
роботі з
механізмами
індивідуальні
і частіше
виникають на
початку
лікування
або при зміні
дози препарату,
а також на
тлі вживання
алкоголю.

При
керуванні
автомобілем
і роботі з іншими
механізмами
слід враховувати,
що на тлі
застосування
лікарського
засобу
можлива
поява
запаморочення
і
стомлюваності.

Спосіб
застосування
та дози.

Есенціальна
артеріальна
гіпертензія.

Застосування
комбінованого
препарату з фіксованою
дозою не
підходить
для початку
терапії.
Комбінований
препарат із
фіксованою
дозою може
замінити
комбінацію 10
мг або 20 мг
лізиноприлу
та 12,5 мг
гідрохлоротіазиду
для
пацієнтів,
чий стан було
стабілізовано
на тлі
терапії
окремими
активними
речовинами у
тих же
дозуваннях,
призначуваних
у вигляді
окремих
препаратів.
Стандартна
доза – 1
таблетка 1
раз на добу.
Як і будь-які
інші
препарати,
які приймають
1 раз на добу,
Лізопрес
слід
приймати приблизно
в один і той
же час кожен
день.

Якщо не
вдається
досягти
бажаного
терапевтичного
ефекту
протягом 2−4
тижнів
лікування, дозу
можна
збільшити до
2 таблеток 1
раз на добу.

Попередня
терапія
діуретиками.

Після
прийому
першої дози
препарату
Лізопрес
може
розвинутися
симптоматична
артеріальна
гіпотензія.
Розвиток
такого стану
більш імовірний
у пацієнтів із
порушеннями
водно-електролітного
балансу
внаслідок
попередньої
терапії
діуретиками.
Застосування
діуретиків
слід припинити
за 2−3 дні до
початку
терапії
препаратом
Лізопрес.
Якщо це
неможливо,
лікування слід
починати з
монотерапії
лізиноприлом
у дозі 5 мг.

Порушення
функції
нирок.

Тіазидні
діуретики не
рекомендується
застосовувати
пацієнтам із
порушенням
функції
нирок;
тіазиди
неефективні
при
значеннях
кліренсу
креатиніну 30
мл/хв або
нижче (тобто
при помірній
або тяжкій
нирковій
недостатності).

Лізопрес не
можна
застосовуватися
як початкову
терапію
пацієнтам з
нирковою
недостатністю.
Пацієнтам із
кліренсом
креатиніну >30
і <80 мл/хв препарат можна
засто-совувати
тільки після
індивідуального
підбору дози
кожного із
компонентів
препарату.
Рекомендована
доза
лізиноприлу
при його
застосуванні
як
монотерапії
при нирковій
недостатності
легкого
ступеня
становить 5−10
мг.

Пацієнти
літнього
віку.

Пацієнтам
літнього
віку
корекція
дози не потрібна.

Відомо, що
показники
ефективності
і переносимості
лізиноприлу та гідрохлоротіазиду
при їх одночасному
застосуванні
були
подібними у
літніх та
молодших
пацієнтів з
артеріальною
гіпертензією.
Ефективність
лізиноприлу
при його
застосуванні
в дозах від           20 до
80 мг була
порівнянною
у літніх
пацієнтів (віком
від 65
років) та у
пацієнтів
молодшого
віку; монотерапія
лізиноприлом
також
ефективно знижувала
діастолічний
артеріальний
тиск, як і
монотерапія
гідрохлоротіазидом
або атенололом.
Згідно з
відомими
результатами
клінічних
досліджень,
вік не впливає
на
переносимість
лізиноприлу.

Діти.

Безпека і
ефективність
застосування
цього
лікарського
засобу для
лікування
дітей не
встановлені.

Передозування.

Дані про
передозування
у людини
обмежені. При
передозуванні
інгібіторів
АПФ можуть
спостерігатися
такі
симптоми:
артеріальна
гіпотензія,
циркуляторний
шок,
порушення
електролітного
балансу, ниркова
недостатність,
гіпервентиляція,
тахікардія,
відчуття
серцебиття,
брадикардія,
запаморочення,
тривожність,
кашель.

При
передозуванні
показано
проведення інфузії
фізіологічного
розчину.

При
розвитку
артеріальної
гіпотензії
пацієнта
слід покласти
на спину. При
необхідності
показано
проведення
інфузії
ангіотензину
II та/або
внутрішньовенне
введення
катехоламінів.
Якщо
препарат
прийнятий
нещодавно,
показано
проведення
заходів,
спрямованих
на виведення
лізиноприлу
(наприклад,
стимулювання
блювання,
промивання
шлунка,
введення
абсорбентів
і сульфату
натрію).

Лізиноприл
може бути
видалений із
загального
кровотоку
шляхом
гемодіалізу (див.
розділ
«Особливості
застосування»).
При розвитку
брадикардії,
стійкої до терапії,
показано
встановлення
штучного водія
ритму. Слід
ретельно
контролювати
показники
життєво
важливих
функцій,
вміст електролітів
і креатиніну
в сироватці
крові.

Симптомами
передозування
гідрохлоротіазидом
є підвищення
діурезу,
пригнічення
свідомості
(аж до коми),
судоми,
парез,
порушення
серцевого
ритму,
ниркова
недостатність.

Для
корекції
брадикардії або
виражених
вагусних
реакцій
показано введення
атропіну.

Гіпокаліємія
може
призвести до
посилення
аритмії у пацієнтів,
які
отримують
дигоксин.

Побічні
реакції.

Серед
побічних
реакцій
найчастіше
спостерігалися
кашель,
запаморочення,
артеріальна
гіпотензія і
головний
біль. Відомо,
що побічні
реакції були
помірними, мали
транзиторний
характер та в
більшості
випадків не
потребували
відміни
терапії.

Лізиноприл

З
боку крові та
лімфатичної
системи: зниження
рівня
гемоглобіну,
зниження гематокриту,
пригнічення
функції
кісткового
мозку, анемія,
тромбоцитопенія,
лейкопенія,
нейтропенія,
агранулоцитоз
(див. розділ
«Особливості
застосування»),
гемолітична
анемія, лімфаденопатія, аутоімунні
захворювання.

З
боку серця: інфаркт
міокарда або
порушення
мозкового
кровообігу, ймовірно,
на тлі
надмірного
зниження
артеріального
тиску у
пацієнтів
групи високого
ризику (див.
розділ «Особливості
застосування»),
пальпітація, тахікардія.

З
боку
судинної
системи: ортостатичні
ефекти (в т.ч.
ортостатична
гіпотензія),
синдром Рейно,
припливи.

З
боку психіки:
лабільність
настрою, симптоми
депресії, сплутаність
свідомості, галюцинації.

З боку нервової
системи:
запаморочення,
головний
біль, синкопе,
парестезія, вертиго,
порушення
смакових
відчуттів,
розлади нюху, порушення
сну.

З
боку
дихальної
системи,
органів
грудної клітки
і
середостіння:
кашель (див.
розділ
«Особливості
застосування»), риніт,
бронхоспазм,
синусит,
алергічний
альвеоліт та/або
еозинофільна
пневмонія.

З
боку
шлунково-кишкового
тракту: діарея,
блювання, нудота, біль у
животі, диспепсія,
сухість
у роті,
панкреатит,
ангіоневротичний
набряк
кишечнику.

З
боку
гепатобіліарної
системи: гепатит
(гепатоцелюлярний
або
холестатичний),
жовтяниця,
печінкова
недостатність*
(див. розділ
«Особливості
застосування»).

З
боку шкіри та
підшкірних
тканин:
висипання,
свербіж,
гіперчутливість/ангіоневротич-ний
набряк
обличчя,
кінцівок, губ,
язика, голосової
щілини та/або
гортані (див.
розділ
«Особливості
застосування»),
кропив’янка,
алопеція,
псоріаз,
підвищена
пітливість, пухирчатка
(пемфігус),
токсичний
епідермальний
некроліз,
синдром
Стівенса−Джонсона,
мультиформна
еритема, псевдолімфома
шкіри**.

З
боку обміну
речовин та
харчування: гіпоглікемія.

З
боку
ендокринної
системи: синдром
неадекватної
секреції
антидіуретичного
гормону (СНС
АДГ).

З
боку
нирок і
сечовивідних
шляхів: порушення
функції
нирок,
уремія,
гостра
ниркова
недостатність,
олігурія, анурія.

З боку
репродуктивної
системи та
молочних залоз:
імпотенція,
гінекомастія.

Загальні
порушення:
втомлюваність,
астенічний
синдром.

Дослідження:
підвищення
активності
печінкових
ферментів та білірубіну,
підвищення
рівня
сечовини,
підвищення
креатиніну в
сироватці
крові, гіперкаліємія,
гіпонатріємія.

* У дуже
рідкісних
випадках
повідомляли про
розвиток
гепатиту з
подальшим
прогресуванням
до
печінкової
недостатності.
У разі,
якщо на тлі
застосування
комбінації
лізиноприлу
і
гідрохлоротіазиду
відзначена поява
жовтяниці
або значне
підвищення
активності
печінкових
ферментів,
застосування
препарату слід
припинити;
пацієнт
повинен
перебувати
під пильним
медичним
наглядом.

**
Повідомляли про
розвиток
симптомокомплексу,
що включає
один або
кілька
симптомів: гарячка,
васкуліт,
міалгія,
артралгія
(артрит), підвищення
рівня
антинуклеарних
антитіл (АНА),
збільшення
швидкості
осідання
еритроцитів
(ШОЕ),
еозинофілія,
лейкоцитоз,
висипання,
фотосенсибілізація
або інші шкірні
реакції.

Гідрохлоротіазид

Інфекційні
та паразитарні
захворювання:
сіалоденіт.

З
боку крові та
лімфатичної
системи:
лейкопенія,
нейтропенія
(агранулоцитоз),
тромбоцитопенія,
апластична
анемія, гемолітична
анемія,
пригнічення
функції
кісткового
мозку.

З
боку обміну
речовин та
харчування: анорексія;
гіперглікемія;
глюкозурія;
гіперурикемія,
порушення
електролітого
балансу (в т.ч.
гіпонатріємія
та гіпокаліємія,
гіпохлоремічний
алкалоз,
гіпомагніємія), збільшення
концентрації
холестерину
та тригліцеридів,
подагра.

З боку психіки:
непосидючість,
депресія, розлади
сну.

З
боку
нервової
системи: зниження
апетиту,
парестезія, переднепритомний
стан.

З боку
органів зору: ксантопсія,
тимчасове зниження
гостроти
зору, гостра
міопія,
гостра
закритокутова
глаукома.

З боку
органів
слуху і
рівноваги: запаморочення.

З боку
серця: ортостатична
гіпотензія.

З боку
судинної
системи: некротизуючий
ангіїт
(васкуліт,
шкірний васкуліт).

З боку дихальної
системи,
органів
грудної
клітки та
середостіння:
респіраторний
дистрес-синдром
(у т.ч.
пневмонія та
набряк
легень).

З боку шлунково-кишкового
тракту: подразнення
слизової
оболонки
шлунка, діарея,
запор, панкреатит.

З
боку
гепатобіліарної
системи: жовтяниця
(жовтяниця,
зумовлена внутрішньопечінковим
холестазом).

З боку шкіри
та
підшкірних тканин: реакції
фотосенсибілізації,
висипання,
системний
червоний
вовчак,
шкірні
вовчакоподібні
реакції, загострення
системного
червоного
вовчака,
кропив’янка, анафілактичні
реакції,
токсичний
епідермальний
некроліз.

З боку
кістково-м’язової
системи та
сполучної
тканини: м’язовий
спазм, м’язова
слабкість.

З
боку
нирок та
сечовивідних
шляхів:
порушення
функції
нирок,
інтерстиціальний
нефрит.

Загальні
порушення: гарячка,
слабкість.

Пухлини
доброякісні,
злоякісні та
неуточнені (у
тому числі
кісти та
поліпи). Частота
«невідома»:
немеланомний
рак шкіри
(базальноклітинна
карцинома та
плоскоклітинна
карцинома).

Опис
виділених
побічних
реакцій

Немеланомний
рак шкіри: за даними
епідеміологічних
досліджень, спостерігається
залежність
виникнення немеланомного
раку шкіри
від сукупної
дози гідрохлоротіазиду
(сукупний
дозаєфект)
(див.розділ
«Особливості
застосування»).

Термін
придатності. 3 роки.

Умови
зберігання.

Зберігати
в
оригінальній
упаковці при
температурі
не вище 25 °С.

Зберігати
в недоступному
для дітей
місці.

Упаковка.

По 10
таблеток у
блістері; по 3
блістери у
пачці.

По 10
таблеток у
блістері; по 5
блістерів у
пачці.

Категорія
відпуску. За
рецептом.

Виробник.
АТ
«КИЇВСЬКИЙ
ВІТАМІННИЙ
ЗАВОД».

Місцезнаходження
виробника та
адреса місця
провадження
його
діяльності.

04073,
Україна, м.
Київ, вул.
Копилівська,
38.

Web-сайт:
www.vitamin.com.ua.

ИНСТРУКЦИЯ

по
медицинскому
применению лекарственного
средства

ЛИЗОПРЕС
10, ЛИЗОПРЕС 20

(LISOPRES 10, LISOPRES 20)

Состав:

действующие
вещества: лизиноприл
(в виде
лизиноприла
дигидрата) и гидрохлоротиазид;

1 таблетка
содержит 10 мг
или 20 мг
лизиноприла
(в виде
лизиноприла дигидрата)
и

12,5 мг
гидрохлоротиазида;

вспомогательные
вещества: маннит
(Е 421), кальция
гидрофосфата
дигидрат, крахмал
кукурузный,
магния стеарат.

Лекарственная
форма. Таблетки.

Основные
физико-химические
свойства:
таблетки
плоскоцилиндрической
формы, с фаской,
белого или
почти белого
цвета.

Фармакотерапевтическая
группа. Ингибиторы
ангиотензинпревращающего
фермента (АПФ)
и диуретики. Код АТХ
С09В А03.

Фармакологические
свойства.

Фармакодинамика.

Лизиноприл
– ингибитор
АПФ, снижает
концентрацию
в крови
ангиотензина
II и альдостерона,
обладающих
вазоконстрикторными
свойствами.
Препятствует
деградации
брадикинина
и увеличивает
концентрацию
эндогенных
простагландинов
с сосудорасширяющей
активностью.
Угнетает тканевую
ренин-ангиотензиновую
систему сердца,
при
длительном
применении
предупреждает
развитие
гипертрофии
миокарда и дилатации
левого
желудочка. В
результате
постепенно
снижаются
артериальное
давление,
общее
периферическое
сопротивление
сосудов,
постнагрузка
на сердце,
давление в
малом круге
кровообращения
и
сопротивление
сосудов
легких, увеличивается
сердечный
выброс,
повышается
толерантность
к физической
нагрузке.

Гидрохлоротиазид
–
диуретик
бензотиадиазинового
ряда: снижает
реабсорбцию
ионов натрия
и хлора (в
меньшей
степени – калия
и
бикарбонатов)
в
проксимальных
канальцах
почек, а
также
выведение
магния, кальция,
мочевой
кислоты.
Повышает
концентрационную
способность
почек.
Подавляет
способность
сосудистой
стенки воспринимать
действие
сосудосуживающих
медиаторов в
связи со
снижением
концентрации
ионов натрия
в цитоплазме
миоцитов сосудов.
Антигипертензивное
действие обусловлено
расширением
артериол.
Увеличивает
(вторично)
концентрацию
ренина
плазмы крови.

Антигипертензивный
эффект
лизиноприла
развивается
через 1 час,
достигает
максимума
через 6-7
часов и
продолжается
до 24 часов.
Диуретический
эффект
гидрохлоротиазида
наступает
через 1-2 часа,
достигает
максимума
через 4 часа и
продолжается
6-12 часов.

Комбинация
лизиноприла
и
гидрохлоротиазида
приводит к усилению
антигипертензивного
эффекта, а также
предупреждает
возможные
при использовании
гидрохлоротиазида
метаболические
нарушения
(гипокалиемия,
нарушения углеводного
и липидного
обменов).

Фармакокинетика.

Лизиноприл: после
приема
всасывается
примерно 25 % (6-60 %)
дозы
независимо
от еды. Слабо
связывается
с белками
плазмы крови
(6-10 %). Не
метаболизируется
и выводится
почками в
неизмененном
виде. Период
полувыведения
лизиноприла
составляет 12
часов.
Незначительно
проникает
через
гематоэнцефалический
барьер, не
кумулирует в
тканях, но
проявляется
в плаценте и
в грудном
молоке.
Максимальная
концентрация
в плазме
крови, период
полувыведения
и
продолжительность
действия
лизиноприла
значительно
увеличиваются
при снижении
клубочковой
фильтрации
почек менее 30 мл/мин,
что требует
коррекции
режима дозирования
препарата. У
пациентов
пожилого возраста
концентрация
препарата в
плазме крови
и площадь под
кривой
«концентрация
- время» (AUC)
повышаются в
2 раза, что
также требует
коррекции
режима
дозирования
препарата.

Гидрохлоротиазид:
хорошо
всасывается
(60-80 %) из
пищеварительного
тракта. В
крови на 60 %
связывается
с белками.
При приеме
натощак период
полувыведения
составляет 1-2,5
часа. Выводится
почками в
неизмененном
виде (> 95 %),
главным
образом с
мочой
(60-80 %).
Проникает
через
гематоплацентарный
барьер и в
грудное
молоко.

Клинические
характеристики.

Показания.

Лечение
пациентов с артериальной
гипертензией легкой
или средней
степени тяжести, имеющей
стабильное течение
на фоне
терапии
отдельными
препаратами в
том же
дозировании.

Противопоказания.

Гиперчувствительность
к действующим
веществам
или к одному из
вспомогательных
веществ
препарата.

Гиперчувствительность
к другим
ингибиторам
АПФ.

Гиперчувствительность
к какому-либо
производному
сульфонамида.

Ангионевротический
отек в
анамнезе,
связанный с
применением
ингибиторов
АПФ.

Наследственный
или
идиопатический
ангионевротический
отек.

Беременность
или
планирование
беременности
(см. раздел
«Применение
в период
беременности
или
кормления грудью»).

Период
кормления
грудью (см. раздел
«Применение
в период
беременности
или
кормления
грудью»).

Тяжелое
нарушение
функции
почек
(клиренс креатинина
< 30 мл/мин).

Тяжелое
нарушение
функции
печени.

Анурия.

Одновременное
применение
препарата с
лекарственными
средствами, содержащими
алискирен,
пациентам с
сахарным
диабетом или
с нарушениями
функции
почек
(скорость
клубочковой
фильтрации
<60 мл/мин/1,73 м2)
(см. разделы
«Взаимодей- ствие с
другими
лекарственными
средствами
и другие
виды
взаимодействий» и «Особенности
применения»).

Взаимодействие с
другими
лекарственными
средствами и
другие виды
взаимодействий.

Гипотензивные
лекарственные
средства. При
одновременном
применении с
другими гипотензивными
препаратами возможно
усиление
антигипертензивного
действия.

Одновременное
применение с
нитроглицерином,
другими
нитратами
или
вазодилататорами
усиливает
антигипертензивный
эффект.

Следует
избегать
назначения
лизиноприла
в комбинации
с препаратами,
содержащими
алискирен
(см. разделы
«Противопоказания»
и «Особенности
применения»).

Известно,
что двойная
блокада
ренин-ангиотензин-альдостероновой
системы (РААС)
при
комбинированном
применении
ингибиторов
АПФ,
блокаторов
рецепторов
ангиотензина
II или
алискирена
связана с более
высокой
частотой
развития
побочных реакций,
таких как
артериальная
гипотензия, гиперкалиемия
и снижение
функции
почек (включая
острую
почечную
недостаточность),
по сравнению
с
применением
одного
лекарственного
средства, влияющего
на РААС (см.
разделы «Противопоказания»
и
«Особенности
применения»).

Препараты
лития. При
одновременном
применении
препаратов
лития и
ингибиторов
АПФ
зарегистрированы
случаи
обратного
повышения
уровня лития
в сыворотке
крови и
появления
признаков
токсичности.
Диуретические
средства и
ингибиторы
АПФ
уменьшают
почечный
клиренс
лития, что
повышает
риск его
токсичности.
Таким
образом,
применение
лизиноприла и
гидрохлоротиазида
в комбинации
с препаратами
лития не
рекомендуется. В случае,
если
применение
данной
комбинации
необходимо, следует
тщательно
контролировать
уровень
лития в
сыворотке
крови (см. раздел
«Особенности
применения»).

Калийсберегающие
диуретики,
пищевые добавки,
содержащие
калий, или
заменители
соли.
Благодаря калийсберегающему
эффекту
лизиноприла
выведение
калия при применении
тиазидов
уменьшается.
Применение
калийсберегающих
препаратов,
калийсодержащих
добавок и
заменителей
соли может
привести к
существенному
повышению
содержания калия
в сыворотке
крови, особенно
у пациентов с
нарушениями
функции
почек и
сахарным
диабетом.
Если
одновременное
применение
комбинации
лизиноприла
и
гидрохлоротиазида
и любого из приведенных
выше средств
необходимо,
лечение
следует проводить
с
осторожностью
на фоне
регулярного
контроля
содержания
калия в
сыворотке
крови                (см.
раздел
«Особенности
применения»).

Лекарственные
средства,
способные
вызывать желудочковую
тахикардию
типа пируэт. Из-за
риска
развития
гипокалиемии
следует придерживаться
осторожности
при
одновременном
применении
гидрохлоротиазида
и
лекарственных
средств, способных
вызвать
желудочковую
тахикардию
типа пируэт
(некоторые
антиаритмические,
антипсихотические
средства и
другие
препараты).

Трициклические антидепрессанты/антипсихотические
препараты/анестетики.

Одновременное
применение некоторых
анестетиков,
трициклических
антидепрессантов
или
антипсихотических
препаратов и
ингибиторов
АПФ может
привести к
дополнительному
снижению
артериального
давления (см. раздел
«Особенности
применения»).

Нестероидные
противовоспалительные
препараты
(НПВП),
включая
ацетилсалициловую
кислоту. При
длительном
применении
НПВП
(селективные
ингибиторы                          циклооксигеназы-2,
ацетилсалициловая
кислота в
дозе > 3
г/сутки,
неселективные
НПВП)
возможно
ослабление антигипертензивного
и
диуретического
действия
ингибиторов
АПФ и
тиазидов.
Одновременное
применение
НПВП и
ингибиторов
АПФ может
приводить к
увеличению
содержания
калия в
сыворотке
крови и
ухудшению
функции
почек. Как
правило, приведенные
явления имеют
обратимый
характер. В
редких
случаях может
развиваться
почечная недостаточность,
особенно в
случае
нарушения
функции
почек,
например у
пациентов
пожилого
возраста или
пациентов с
дегидратацией.

Препараты
золота. У
пациентов,
получающих
ингибиторы АПФ,
чаще
наблюдались
нитритоидные
(вазомоторные)
реакции на
фоне применения
инъекционных
форм
препаратов
золота (например,
натрия ауротиомалата). Для
нитритоидных
реакций
характерно
появление
симптомов
вазодилатации
(покраснение
кожи), тошнота,
головокружение
и
артериальная
гипотензия.

Симпатомиметики.
Симпатомиметики
могут ослаблять
антигипертензивный
эффект ингибиторов
АПФ.

Противодиабетические
средства.
Известно, что
при
одновременном
применении
ингибиторов
АПФ и
противодиабетических
лекарственных
средств
(инсулины и
гипогликемические
препараты
для
перорального
применения) возможно
более
выраженное
снижение
уровня
глюкозы в
крови с
риском
развития
гипогликемии.
Наиболее часто
гипогликемия
развивается
в первые
недели
комбинированной
терапии у
пациентов с нарушениями
функции
почек.

Амфотерицин
В (для
парентерального
введения), карбеноксолон,
кортикостероиды,
кортикотропин
(АКТГ) или
стимулирующие
слабительные
средства.
Гидрохлоротиазид
может
ухудшить
нарушение
электролитного
баланса, в
частности
гипокалиемию.

Соли
кальция. При
одновременном
применении с
тиазидными
диуретиками
возможно
увеличение
содержания
кальция в сыворотке
крови, что
связано со
снижением
экскреции
кальция в
моче.

Cердечные
гликозиды. При
гипокалиемии,
возникающей
на фоне применения
тиазидов,
возможно
увеличение
токсичности
препаратов дигиталиса.

Холестирамин
и колестипол. При
одновременном
применении с
холестирамином
и
колестиполом
уменьшается
всасывание
гидрохлоротиазида.
Таким
образом, сульфонамидные
диуретики
следует
принимать
минимум за 1 час до или
через 4−6 часов после
приема указанных
препаратов.

Недеполяризирующие
миорелаксанты
(например,
тубокурарина
хлорид).
Возможно
усиление
действия
миорелаксантов
на фоне
применения
гидрохлоротиазида.

Ко-тримоксазол
(триметоприм/сульфаметоксазол).
У
пациентов, которые
постоянно
применяют
ингибиторы
АПФ и
одновременно
применяют Ко-тримоксазол
(триметоприм/
сульфаметоксазол),
существует
повышенный
риск
развития
гиперкалиемии
(см. раздел
«Особенности
применения»).

Соталол. При
гипокалиемии,
возникающей
при применении
тиазидов, возрастает
риск
развития
аритмии при
применении
соталола.

Аллопуринол. При
одновременном
применении
ингибиторов
АПФ и
аллопуринола
повышается риск
развития
поражения
почек и
развития лейкопении.

Циклоспорин. При
одновременном
применении
ингибиторов
АПФ и
циклоспорина
повышается
риск
развития
поражения
почек и
развития
гиперкалиемии.

Ловастатин. При
одновременном
применении
ингибиторов
АПФ и
ловастатина повышается
риск
гиперкалиемии.

Цитостатики,
иммунодепрессанты,
прокаинамид. При
одновременном
применении с
ингибиторами
АПФ
повышается
риск
развития лейкопении
(см. раздел
«Особенности
применения»).

Тканевые
активаторы
плазминогена.
При
одновременном
применении
тканевого
активатора
плазминогена
может
увеличиваться
риск
развития
ангионевротического
отека.

Ингибиторы
mTOR (например,
сиролимус,
эверолимус,
темсиролимус). У
пациентов,
постоянно
применяющих
ингибиторы
АПФ, при
одновременном
применении
ингибиторов
mTOR существует
повышенный риск
развития ангионевротического
отека (см. раздел
«Особенности
применения»).

Особенности
применения.

Симптоматическая
артериальная
гипотензия. В
редких
случаях у
пациентов с
неосложненной
артериальной
гипертензией
может наблюдаться
симптоматическая
артериальная
гипотензия.
Риск
снижения
артериального
давления
наиболее
вероятен у
пациентов со
снижением
объема
циркулирующей
крови,
например на
фоне терапии
диуретиками,
при соблюдении
диеты с
ограничением
соли,
вследствие гемодиализа,
диареи или
рвоты, или
если у
пациента
имеется
тяжелая
ренинзависимая
гипертензия
(см. разделы
«Взаимодействие
с другими
лекарственными
средствами и
другие виды
взаимодействий»
и «Побочные
реакции»).

Таким
пациентам
следует
регулярно
контролировать
содержание
электролитов
в сыворотке
крови. Подбор
доз и лечение
пациентов с
повышенным
риском
развития
клинически
выраженной
гипотензии
начинают под пристальным
медицинским
наблюдением.
Пациентам с
ишемической
болезнью
сердца или с
цереброваскулярными
заболеваниями
препарат
следует
применять с
особой
осторожностью,
поскольку
чрезмерное
снижение
артериального
давления
может
привести к
развитию инфаркта
миокарда или
к острому
нарушению
мозгового
кровообращения.

При
развитии
артериальной
гипотензии
пациента
следует
положить на
спину и в
случае
необходимости
провести
внутривенную
инфузию
физиологического
раствора.
Транзиторная
гипотензия
не является
противопоказанием
для приема
следующей
дозы. После восстановления
объема
циркулирующей
крови и
нормализации
артериального
давления
терапию
можно
восстановить
в меньших дозах
или начать
применение
какого-либо
из компонентов
препарата в
качестве
монотерапии.

У некоторых
пациентов с
сердечной
недостаточностью,
но с
нормальным
или
сниженным
артериальным
давлением на
фоне
применения
лизиноприла
возможно
снижение
системного
артериального
давления.
Этот эффект
ожидаемый и
обычно не
является
основанием
для отмены
препарата.
При развитии
клинически
выраженной
гипотензии
может быть необходимо
снижение
дозы или
отмена
терапии
лизиноприлом
и/или гидрохлоротиазидом.

Стеноз
аортального
и митрального
клапана/гипертрофическая
кардиомиопатия.
Как и
другие
ингибиторы
АПФ,
лизиноприл следует
с
осторожностью
применять пациентам
со стенозом
митрального
клапана и с
обструкцией
выходного
тракта левого
желудочка
(например,
вследствие
аортального
стеноза или
гипертрофической
кардиомиопатии).

Двойная
блокада РААС.
Известно,
что при
одновременном
применении
ингибиторов
АПФ,
блокаторов
рецепторов
ангиотензина
II или
алискирена
возрастает
риск
развития
артериальной
гипотензии,
гиперкалиемии
и нарушения
функции
почек
(включая
острую
почечную
недостаточность).
Таким
образом, не
рекомендуется
двойная
блокада РААС
путем
одновременного
применения
ингибиторов
АПФ,
блокаторов
рецепторов
ангиотензина
II или
алискирена
(см. раздел
«Взаимодействие
с другими
лекарственными
средствами и
другие виды
взаимодействий»).

Если
двойная
блокада
абсолютно
необходима, то
ее следует
проводить
под
наблюдением
специалиста
и при
регулярном
контроле
функции
почек,
содержания
электролитов
и артериального
давления.

Ингибиторы
АПФ и
блокаторы
рецепторов
ангиотензина
II не следует
применять
одновременно
пациентам с
диабетической
нефропатией.

Нарушения
функции
почек. Тиазиды не
рекомендуется
применять
пациентам с
нарушениями
функции
почек; тиазиды
неэффективны
при
значениях
клиренса
креатинина 30 мл/мин
или ниже (что
соответствует
умеренной
или тяжелой
почечной
недостаточности).

Комбинацию
лизиноприла
и
гидрохлоротиазида
не следует
назначать
пациентам с
почечной
недостаточностью
(клиренс
креатинина ≤ 80
мл/мин), пока
не будут
подобраны
дозы отдельных
компонентов,
соответствующие
дозам в
комбинированном
препарате.

Артериальная
гипотензия,
возникающая
после начала
лечения ингибиторами
АПФ у
пациентов с
сердечной недостаточностью,
может
привести к
дальнейшему
ухудшению
функции
почек. В
некоторых случаях
сообщали о
развитии
острой
почечной
недостаточности
(как правило,
обратимой).

У пациентов
с
двусторонним
стенозом
почечных артерий
или стенозом
артерии
единой почки на
фоне
применения
ингибиторов
АПФ возможно
повышение
концентрации
мочевины и креатинина
в сыворотке
крови, обычно
обратимое
после отмены
терапии.

Вероятность
развития
данного
состояния
выше у
пациентов с
почечной недостаточностью.

При наличии
вазоренальной
гипертензии
существует
повышенный
риск
развития
выраженной
артериальной
гипотензии и
почечной
недостаточности.
Лечение
таких пациентов
начинают под пристальным
медицинским наблюдением
с применением
низких доз
препарата с
дальнейшим
осторожным
подбором доз.
На
протяжении
первых недель
лечения
комбинацией
лизиноприла
и гидрохлоротиазида
следует
тщательно
контроли-     ровать
функцию
почек,
поскольку
диуретики способствуют
развитию
вышеуказанных
изменений.

У некоторых
пациентов с
артериальной
гипертензией
(без
выраженных
фоновых
заболеваний
почек) при
одновременном
применении
лизиноприла
и диуретика
возможно
повышение
концентрации
мочевины и
креатинина в
сыворотке
крови. Как
правило,
такие
изменения
выражены
незначительно
и имеют
обратимый
характер.

Вероятность
развития
этих
нарушений
выше у
пациентов с
почечной
недостаточностью
в анамнезе. В
таких
случаях
может быть
необходимо
уменьшение
дозы и/или
отмена
терапии
лизиноприлом
и/или
диуретиком.

Предыдущее
лечение
диуретиками. Прием
диуретиков
следует
прекратить
за 2−3 дня до
начала
применения
комбинации
лизиноприла
и
гидрохлоротиазида.
Если это невозможно,
лечение
следует
начинать с
монотерапии
лизиноприлом
в дозе 5 мг.

Состояние
после
трансплантации
почки. Поскольку
данных
относительно
применения
лизиноприла
пациентам
после
пересадки
почки нет,
применение
препарата
Лизопрес
данной
группе
пациентов не
рекомендуется.

Анафилактоидные
реакции у
пациентов,
находящихся
на
гемодиализе. Применение
комбинации
лизиноприла
и гидрохлоротиазида
не показано
для лечения
пациентов с
почечной
недостаточностью,
что требует
проведения
гемодиализа.

Сообщали о
развитии
анафилактоидных
реакций у пациентов,
получающих
ингибиторы
АПФ, при проведении
определенных
видов гемодиализа
(например, с
использованием
высокопроницаемых
мембран AN69 и
при
проведении
афереза липопротеинов
низкой
плотности
(ЛПНП) с использованием
декстрана
сульфата). В
таких случаях
следует
использовать
диализные мембраны
другого типа
или
применять
антигипертензивные
средства
других
классов.

Анафилактоидные
реакции при
проведении афереза
ЛПНП. В
редких
случаях у
пациентов,
получающих ингибиторы
АПФ, при
проведении
афереза ЛПНП
с
использованием
декстрана
сульфата наблюдались
угрожающие
жизни
анафилактические
реакции. Для предотвращения
развития
анафилактических
реакций следует
временно
прекращать
терапию
ингибиторами
АПФ перед
каждой
процедурой
афереза.

Заболевания
печени. Пациентам
с
нарушениями
функции
печени или с
прогрессирующим
заболеванием
печени
тиазидные
диуретики
следует
применять с
осторожностью,
поскольку незначительные
изменения
водно-электролитного
баланса
могут
спровоцировать
развитие
печеночной
комы (см.
раздел
«Противопоказания»).
В редких
случаях на
фоне применения
ингибиторов
АПФ
наблюдался
синдром
развития
холестатической
желтухи с
переходом в
фульминантный
некроз
печени,
иногда с
летальным исходом.
Механизм
развития
этого
синдрома
неясный. Если
на фоне
применения
комбинации
лизиноприла
и
гидрохлоротиазида
наблюдается
возникновение
желтухи или
значительное
повышение уровня
печеночных
ферментов,
прием препарата
следует
прекратить;
пациент
должен находиться
под пристальным
медицинским
наблюдением.

Хирургические
вмешательства,
анестезия. При
проведении
хирургических
вмешательств
или во время
анестезии с
применением
средств,
вызывающих
артериальную
гипотензию,
лизиноприл
может
блокировать
образование
ангиотензина
II в ответ на
компенсаторное
высвобождение
ренина. При
развитии
артериальной
гипотензии,
которую
можно объяснить
указанным
механизмом,
показано
пополнение
объема
циркулирующей
крови.

Влияние
на
метаболизм и
эндокринную
систему. На
фоне
применения
ингибиторов
АПФ и тиазидов
возможно
нарушение
толерантности
к глюкозе.
Может
возникнуть
потребность
в регулировании
дозы антидиабетических
препаратов, в
том числе
инсулина. У
пациентов с
сахарным
диабетом,
получающих
пероральные
противодиабетические
препараты
или инсулин,
на протяжении
первого
месяца
лечения
ингибитором
АПФ следует
тщательно
контролировать
уровень
гликемии.

На фоне
применения
тиазидных
диуретиков
возможен
переход
латентной
формы
сахарного диабета
в
манифестную.

На фоне
терапии
тиазидами
может
повышаться
концентрация
холестерина
и триглицеридов.

У некоторых
пациентов
терапия
тиазидами может
провоцировать
развитие гиперурикемии
и/или
подагры.
Однако
лизиноприл
ускоряет
выведение
мочевой
кислоты
почками, тем
самым ослабляет
гиперурикемическое
действие гидрохлоротиазида.

Нарушение
электролитного
баланса. При
лечении
диуретиками
показано
регулярное
определение
содержания
электролитов
в сыворотке
крови
пациента. При
применении
тиазидов, в
том числе
гидрохлоротиазида,
возможно
нарушение
водного или
электролитного
баланса
(гипокалиемия,
гипонатриемия,
гипохлоремический
алкалоз). К
признакам
нарушения
водного или
электролитного
баланса
относятся:
сухость во
рту, жажда,
слабость,
вялость,
сонливость,
мышечная боль
или спазмы,
мышечная
утомляемость,
артериальная
гипотензия,
олигурия,
тахикардия,
нарушения со
стороны
желудочно-кишечного
тракта
(тошнота,
рвота). У
пациентов с
отеками в
жаркую
погоду может
развиваться
гиперволемическая
гипонатриемия.
Дефицит хлоридов
обычно
бывает
незначительным
и не требует
лечения.
Известно, что
тиазиды увеличивают
выведение
магния с
мочой, что может
привести к
гипомагниемии.

Тиазиды
могут снижать
экскрецию
кальция с
мочой и
вызывать незначительное
периодическое
повышение содержания
кальция в
сыворотке
крови. Выраженная
гиперкальциемия
может быть
признаком скрытого
гиперпаратиреоза.
Перед
исследованием
функции
паращитовидных
желез тиазидные
диуретики
следует
отменить.

Гиперкалиемия. У
некоторых
пациентов,
получающих
ингибиторы
АПФ, в том
числе
лизиноприл,
наблюдалось
увеличение
содержания
калия в
сыворотке
крови.
Факторами
риска
развития
гиперкалиемии
есть:
почечная
недостаточность,
сахарный
диабет,
сопутствующее
применение
калийсберегающих
диуретиков,
применение
калийсодержащих
добавок или
заменителей
соли, а также лекарственных
средств,
способных
повысить
уровень
калия в
сыворотке
крови (таких
как гепарин,
Ко-тримоксазол,
известный
как триметоприм/сульфаметоксазол).
При
необходимости
одновременного
применения
вышеприведенных
препаратов
рекомендуется
регулярно
контролировать
содержание
калия в
сыворотке
крови (см.
раздел
«Взаимодействие
с другими
лекарственными
средствами и
другие виды
взаимодействий»).

Пациенты
с сахарным
диабетом. У
пациентов с
сахарным
диабетом,
получающих
пероральные
противодиабетические
препараты
или инсулин,
на
протяжении
первого
месяца
лечения
ингибитором
АПФ следует тщательно
контролировать
уровень
гликемии (см.
раздел
«Взаимодействие
с другими
лекарственными
средствами и
другие виды
взаимодействий»).

Гиперчувствительность,
ангионевротический
отек.

Ингибиторы
АПФ. На фоне
применения
ингибиторов
АПФ, включая
лизиноприл, в
редких
случаях
возможно развитие
ангионевротического
отека лица,
конечностей,
губ, языка,
глотки и/или
гортани в
любой период
лечения. При
развитии
подобной
реакции
лизиноприл
следует немедленно
отменить;
пациент
должен
получать
соответствующую
терапию и
находиться под
медицинским
наблюдением
до полного исчезновения
симптомов.
Даже тогда,
когда
наблюдается
только отек
языка (без
нарушения
дыхательной
функции),
пациенту
показано
длительное
наблюдение,
потому что
применение антигистаминных
средств и
кортикостероидов
может быть
неэффективным.

В очень
редких
случаях
ангионевротический
отек гортани
или языка
может
привести к
летальному
исходу. Отек
языка,
голосовых
складок или
гортани может
привести к
обструкции
дыхательных
путей,
особенно у
пациентов,
которые
перенесли
хирургические
вмешательства
на органах
дыхания. В
подобных
случаях
показана
экстренная терапия.
Может быть
необходимым введение
раствора
адреналина и/или
обеспечение
проходимости
дыхательных
путей.
Пациент
должен
находиться
под пристальным
медицинским
наблюдением
до полного и
стойкого
исчезновения
симптомов.

У пациентов
негроидной
расы,
принимающих ингибиторы
АПФ,
ангионевротический
отек наблюдается
чаще, чем у
представителей
других рас.

Пациенты,
имеющие в
анамнезе
ангионевротический
отек, не
связанный с
применением
ингибиторов
АПФ, могут
быть в
большей
степени
склонны к
развитию
ангионевротического
отека на фоне
терапии
ингибиторами
АПФ (см.
раздел
«Противопоказания»).

Одновременное
применение с
ингибиторами
мишени
рапамицина в
клетках
млекопитающих
(mTOR - Mammalian Target of Rapamycin)
(например,
сиролимус,
эверолимус,
темсиролимус). У
пациентов,
которые
постоянно
применяют ингибиторы
АПФ, при
одновременном
применении
ингибиторов
mTOR существует
повышенный риск
развития
ангионевротического
отека (см.
раздел
«Взаимодействие
с другими лекарственными
средствами и
другие виды
взаимодействий»).

Тиазиды.
У
пациентов,
получающих
тиазиды,
реакции гиперчувствительности
могут
развиваться
независимо
от наличия
аллергии или
бронхиальной
астмы в
анамнезе.
Описаны
случаи возникновения
или
обострения
системной красной
волчанки на
фоне
применения
тиазидных диуретиков.

Десенсибилизация.
У
пациентов,
получающих
ингибиторы
АПФ, могут
возникать
анафилактоидные
реакции во
время
проведения
десенсибилизации
(например,
ядом
перепончатокрылых).
Приведенных
реакций
можно
избежать,
если
временно
прекратить
прием
ингибитора
АПФ, однако
нежелательные
реакции могут
возникать
снова при
случайном
повторном применении
препарата.

Нейтропения,
агранулоцитоз.
У
пациентов,
получающих
ингибиторы
АПФ, зарегистрированы
случаи
развития
нейтропении
(агранулоцитоза),
тромбоцитопении
и анемии. У
пациентов с
нормальной
функцией почек
и при
отсутствии
других
обременительных
факторов
нейтропения
развивается
редко.
Нейтропения
и
агранулоцитоз
имеют обратимый
характер и
исчезают
после отмены
ингибитора АПФ.
Лизиноприл
применяют с
исключительной
осторожностью
пациентам с
системными заболеваниями
соединительной
ткани, на фоне
терапии
иммунодепрессантами,
при терапии
аллопуринолом
или
прокаинамидом,
особенно
пациентам с
нарушениями
функции почек.
Иногда в данной
категории
пациентов
наблюдалось
развитие
серьезных
инфекций, в
том числе таких,
которые не
отвечали на
интенсивную
антибиотикотерапию.
При
назначении
лизиноприла
таким
пациентам
рекомендуется
периодически
контролировать
содержание
лейкоцитов в
крови. Пациенты
должны быть
проинформированы
о необходимости
сразу же
сообщать
врачу о любых
признаках
инфекции.

Этническая
принадлежность.
У
пациентов
негроидной
расы,
принимающих ингибиторы
АПФ,
ангионевротический
отек наблюдается
чаще, чем у
представителей
других рас.

Как и
другие
ингибиторы
АПФ,
лизиноприл
менее
эффективно
снижает
артериальное
давление у
представителей
негроидной
расы по
сравнению с
пациентами
других рас.
Вероятно, это
связано с
преимущественно
низким содержанием
ренина у
пациентов
негроидной расы
с
артериальной
гипертензией.

Кашель.
На
фоне лечения
ингибиторами
АПФ возможно
развитие
кашля. Кашель
по своему
характеру
является
непродуктивным,
стойким и прекращается
после отмены
терапии. При
дифференцированной
диагностике
следует учитывать
кашель,
возникающий
на фоне
применения
ингибиторов
АПФ.

Препараты
лития. Обычно не
рекомендуется
одновременное
применение
ингибиторов
АПФ и
препаратов лития
(см. раздел
«Взаимодействие
с другими лекарственными
средствами и
другие виды взаимодействий»).

Антидопинговый
тест. Лекарственное
средство
содержит
гидрохлоротиазид,
применение
которого
может привести
к
положительным
результатам
антидопинговой
пробы.

Немеланомный
рак кожи.
Результаты
двух
последних
фармакоэпидемиологических
исследований
(согласно
датским общенациональным
источникам
информации,
включая
датский
реестр случаев
рака и
государственный
реестр
назначенных
лекарств)
показали
совокупную
дозозависимую
связь между
применением
гидрохлоротиазида
и
возникновением
базальноклеточной
карциномы и
плоскоклеточной
карциномы.

Фотосенсибилизирующее
действие
гидрохлоротиазида
может быть причиной
развития данных
патологий.
Пациентов,
принимающих
гидрохлоротиазид
отдельно или
в комбинации
с другими
лекарственными
средствами,
следует
проинформировать
о риске
возникновения
немеланомного
рака кожи и
рекомендовать
им регулярно
проверять
кожу на
предмет
новых очагов
поражения, а
также
изменений в
уже существующих
и сообщать о
любых
подозрительных
поражения
кожи.

Подозрительные
поражения
кожи
подлежат гистологическому
исследованию
при помощи
биопсии.

Пациентам
следует
рекомендовать
ограничить нахождение
под
солнечными
лучами и             УФ-лучами
и
использовать
надлежащую
защиту при
нахождении
под
солнечными
лучами и
УФ-лучами с
целью минимизации
риска рака
кожи.

Целесообразность
применения
гидрохлоротиазида
также
следует
тщательно
пересмотреть
для пациентов
с раком кожи
в анамнезе
(см. раздел
«Побочные
реакции»).

Применение в
период
беременности
или
кормления
грудью.

Беременность.

Ингибиторы
АПФ. Применять
ингибиторы
АПФ в период
беременности
противопоказано
(см. раздел
«Противопоказания»).

Эпидемиологические
данные о
риске тератогенных
эффектов
ингибиторов
АПФ на протяжении
I триместра
беременности
не дают
возможности
сделать
окончательные
заключения.
Однако
нельзя исключить
вероятность
риска их
развития.
Пациенткам,
планирующим
забеременеть,
следует назначить
альтернативную
гипотензивную
терапию с
доказанным
профилем
безопасности
в период
беременности.
Если
беременность
наступила в
период
лечения,
ингибитор АПФ
следует немедленно
отменить и,
если можно,
начать альтернативную
терапию.

Известно,
что на фоне
применения
ингибиторов
АПФ во II и III
триместрах
беременности
могут наблюдаться
явления
фетотоксичности
(ухудшение
функции
почек,
олигогидрамнион,
замедление
окостенения
костей
черепа) и
неонатальной
токсичности
(почечная
недостаточность,
артериальная
гипотензия,
гиперкалиемия).
Если
ингибитор
АПФ
применялся с
II триместра
беременности,
рекомендуется
провести
ультразвуковое
исследование
почек и костей
черепа плода.
Новорожденные,
матери
которых
принимали
ингибиторы
АПФ, должны
находиться
под тщательным
медицинским
наблюдением
в связи с
возможным
развитием
артериальной
гипотензии (см.
раздел
«Противопоказания»).

Гидрохлоротиазид.
Опыт
применения
гидрохлоротиазида
в период беременности
(особенно в І
триместре)
ограничен.
Проведенных
исследований
на животных
недостаточно.

Гидрохлоротиазид
проникает
через плацентарный
барьер.
Несмотря на
механизм
фармакологического
действия
гидрохлоротиазида,
при его
применении
во ІІ и ІІІ
триместрах
беременности
возможно
нарушение
кровообращения
в
фетоплацентарном
комплексе, а
также
развитие
желтухи,
нарушение
электролитного
баланса и
тромбоцитопении
у
новорожденного.

Гидрохлоротиазид
не следует
применять при
гестационных
отеках,
артериальной
гипертензии
беременных
или преэклампсии,
поскольку
существует
риск снижения
объема
плазмы крови
и развития
гипоперфузии
плаценты, при
этом любой
положительный
эффект
относительно
течения
заболевания
отсутствует.
Гидрохлоротиазид
не следует
применять
для лечения
эссенциальной
артериальной
гипертензии
у беременных,
за
исключением
редких
случаев,
когда
альтернативное
лечение невозможно.

Период
кормления
грудью.

Ингибиторы
АПФ. В
связи с
отсутствием
информации о
применении
комбинации
лизиноприла
и
гидрохлоротиазида
в период
грудного
вскармливания,
применение
приведенной
комбинации
противопоказано
(см. раздел
«Противопоказания»).
В период
грудного
вскармливания
необходимо
применять
препараты с
хорошо
изученным
профилем
безопасности,
особенно в
период ухода
за новорожденным
или
недоношенным
ребенком.

Гидрохлоротиазид.
В
небольших
количествах
гидрохлоротиазид
проникает в
грудное
молоко.
Высокие дозы
тиазидов
вызывают
интенсивный
диурез и могут
угнетать
выработку
грудного
молока.
Применение
комбинации
лизиноприла
и гидрохлоротиазида
в период
грудного
вскармливания
противопоказано
(см. раздел
«Противопоказания»).

Способность влиять
на скорость
реакции при
управлении
автотранспортом
или другими механизмами.

На фоне
лечения
гипотензивными
препаратами
(в том числе
при применении
комбинации
лизиноприла
и гидрохлоротиазида)
может
наблюдаться
незначительное
или
умеренное
влияние на
способность
управлять
транспортными
средствами и
работать с
другими
механизмами.
Трудности
при
управлении
автотранспортом
или при
работе с механизмами
индивидуальны
и чаще
возникают в начале
лечения или
при
изменении
дозы препарата,
а также на
фоне
употребления
алкоголя.

При
управлении
автомобилем
и работе с
другими
механизмами
следует
учитывать,
что на фоне
применения
лекарственного
средства возможно
появление
головокружения
и утомляемости.

Способ применения
и дозы.

Эссенциальная
артериальная
гипертензия.

Применение
комбинированного
препарата с
фиксированной
дозой не
подходит для
начала
терапии.
Комбинированный
препарат с фиксированной
дозой может
заменить
комбинацию 10
мг или 20 мг лизиноприла
и 12,5 мг
гидрохлоротиазида
для пациентов,
чье
состояние
было
стабилизировано
на фоне
терапии
отдельными
активными веществами
в тех же
дозированиях,
назначаемых
в виде
отдельных
препаратов.
Стандартная
доза – 1
таблетка 1
раз в сутки.
Как и любые
другие
препараты,
которые
принимают 1
раз в сутки,
Лизопрес
следует
принимать
приблизительно
в одно и то же
время каждый
день.

Если не
удается
достичь
желательного
терапевтического
эффекта на
протяжении
2−4 недель
лечения, дозу
можно
увеличить до
2 таблеток 1
раз в сутки.

Предыдущая
терапия
диуретиками.

После
приема
первой дозы
препарата
Лизопрес
может
развиться
симптоматическая
артериальная
гипотензия.
Развитие
такого состояния
более
вероятно у
пациентов с
нарушениями
водно-электролитного
баланса вследствие
предыдущей
терапии
диуретиками.
Применение
диуретиков
следует
прекратить
за 2−3 дня до
начала
терапии
препаратом
Лизопрес.
Если это
невозможно,
лечение следует
начинать с
монотерапии
лизиноприлом
в дозе 5 мг.

Нарушение
функции
почек.

Тиазидные
диуретики не
рекомендуется
применять
пациентам с
нарушениями
функции почек;
тиазиды
неэффективны
при значениях
клиренса
креатинина 30
мл/мин или
ниже (то есть
при
умеренной
или тяжелой
почечной недостаточности).

Лизопрес
нельзя
применять в
качестве
начальной терапии
пациентам с
почечной
недостаточностью.
Пациентам с
клиренсом
креатинина >30
и <80 мл/мин препарат можно
применять
только после
индивидуального
подбора дозы
каждого из
компонентов
препарата.
Рекомендованная
доза
лизиноприла
при его
применении в
качестве
монотерапии
при почечной
недостаточности
легкой
степени
составляет
5−10 мг.

Пациенты
пожилого
возраста.

Пациентам
пожилого
возраста
коррекция дозы
не нужна.

Известно,
что
показатели
эффективности
и переносимости
лизиноприла
и
гидрохлоротиазида
при их
одновременном
применении
были подобными
у пожилых и
младших
пациентов с
артериальной
гипертензией.
Эффективность
лизиноприла
при его
применении в
дозах от 20 до 80
мг была сопоставимой
у пожилых
пациентов
(больше                 65
лет) и у
пациентов
младшего
возраста;
монотерапия
лизиноприлом
также
эффективно снижала
диастолическое
артериальное
давление, как
и
монотерапия
гидрохлоротиазидом
или
атенололом.
Согласно
известных результатов
клинических
исследований,
возраст не
влияет на
переносимость
лизиноприла.

Дети.

Безопасность
и
эффективность
применения
этого
лекарственного
средства для
лечения
детей не
установлены.

Передозировка.

Данные о
передозировке
у человека
ограничены.
При
передозировке
ингибиторов
АПФ могут
наблюдаться
такие
симптомы:
артериальная
гипотензия,
циркуляторный
шок, нарушения
электролитного
баланса,
почечная недостаточность,
гипервентиляция,
тахикардия,
ощущение
сердцебиения,
брадикардия,
головокружение,
тревожность,
кашель.

При
передозировке
показано
проведение
инфузии
физиологического
раствора.

При
развитии
артериальной
гипотензии
пациента
следует
положить на
спину. При
необходимости
показано
проведение
инфузии
ангиотензина
II и/или
внутривенное
введение
катехоламинов.
Если
препарат
принят недавно,
показано
проведение
мероприятий,
направленных
на выведение
лизиноприла
(например,
стимулирование
рвоты,
промывание
желудка,
введение
абсорбентов
и сульфата
натрия).

Лизиноприл
может быть
удален из общего
кровотока
путем
гемодиализа
(см. раздел
«Особенности
применения»).
При развитии
брадикардии,
стойкой к
терапии,
показано
установление
искусственного
водителя
ритма. Следует
тщательно
контролировать
показатели
жизненно
важных
функций,
содержание
электролитов
и креатинина
в сыворотке
крови.

Симптомами передозировки
гидрохлоротиазидом
являются
повышение
диуреза,
угнетение
сознания
(вплоть до
комы),
судороги,
парез,
нарушение
сердечного
ритма,
почечная
недостаточность.

Для
коррекции
брадикардии
или
выраженных
вагусных
реакций
показано
введение атропина.

Гипокалиемия
может
привести к
усилению аритмии
у пациентов,
получающих
дигоксин.

Побочные реакции.

Среди
побочных
реакций
наиболее
часто наблюдались
кашель,
головокружение,
артериальная
гипотензия и
головная
боль. Известно,
что побочные
реакции были
умеренными,
имели
транзиторный
характер и в
большинстве
случаев не
требовали
отмены
терапии.

Лизиноприл

Со
стороны
крови и
лимфатической
системы:
снижение
уровня
гемоглобина,
снижение гематокрита,
угнетение
функции
костного мозга,
анемия,
тромбоцитопения,
лейкопения, нейтропения,
агранулоцитоз
(см. раздел
«Особенности
применения»),
гемолитическая
анемия,
лимфаденопатия,
аутоиммунные
заболевания.

Со
стороны
сердца: инфаркт
миокарда или
нарушение
мозгового
кровообращения,
вероятно, на
фоне чрезмерного
снижения артериального
давления у
пациентов
группы
высокого
риска (см. раздел
«Особенности
применения»),
пальпитация,
тахикардия.

Со
стороны
сосудистой
системы:
ортостатические
эффекты (в т.ч.
ортостатическая
гипотензия),
синдром
Рейно,
приливы.

Со
стороны
психики: лабильность
настроения, симптомы
депрессии, спутанность
сознания,
галлюцинации.

Со
стороны
нервной
системы:
головокружение,
головная
боль, синкопе,
парестезия,
вертиго,
нарушение
вкусовых
ощущений, растройство
нюха, нарушения
сна.

Со
стороны
дыхательной
системы, органов
грудной клетки
и
средостения:
кашель         (см.
раздел
«Особенности
применения»),
ринит, бронхоспазм,
синусит,
аллергический
альвеолит и/или
эозинофильная
пневмония.

Со
стороны
желудочно-кишечного
тракта: диарея, рвота,
тошнота, боль
в животе,
диспепсия,
сухость во
рту,
панкреатит,
ангионевротический
отек
кишечника.

Со
стороны гепатобилиарной
системы: гепатит
(гепатоцеллюлярный
или
холестатичес-кий),
желтуха, печеночная
недостаточность*
(см. раздел
«Особенности
применения»).

Со
стороны кожи
и подкожных
тканей: сыпь, зуд,
гиперчувствительность/ангионевро-тический
отек лица,
конечностей,
губ, языка,
голосовой
щели и/или
гортани (см. раздел
«Особенности
применения»),
крапивница,
алопеция,
псориаз, повышенная
потливость,
пузырчатка
(пемфигус),
токсический
эпидермальный
некролиз,
синдром
Стивенса−Джонсона,
мультиформная
эритема,
псевдолимфома
кожи **.

Со
стороны
обмена
веществ и
питания:
гипогликемия.

Со
стороны
эндокринной
системы: синдром
неадекватной
секреции антидиуретического
гормона (СНС
АДГ).

Со
стороны
почек и
мочевыводящих
путей: нарушение
функции
почек,
уремия,
острая почечная
недостаточность,
олигурия,
анурия.

Со
стороны
репродуктивной
системы и
молочных
желез:
импотенция,
гинекомастия.

Общие
нарушения:
утомляемость,
астенический
синдром.

Исследования:
повышение
активности
печеночных
ферментов и
билирубина,
повышение
уровня
мочевины,
повышение
креатинина в
сыворотке
крови,
гиперкалиемия,
гипонатриемия.

*В очень
редких
случаях
сообщали о
развитии
гепатита с
дальнейшим
прогрессированием
до печеночной
недостаточности.
В случае,
если на фоне
применения
комбинации
лизиноприла
и
гидрохлоротиазида
определено появление
желтухи или
значительное
повышение
активности
печеночных
ферментов, применение
препарата
следует
прекратить; пациент
должен
находиться
под пристальным
медицинским
наблюдением.

**Сообщали о
развитии
симптомокомплекса,
включающего
один или
несколько
симптомов:
лихорадка, васкулит,
миалгия,
артралгия
(артрит),
повышение
уровня
антинуклеарных
антител (АНА),
увеличение
скорости
оседания эритроцитов
(СОЭ),
эозинофилия,
лейкоцитоз,
сыпь,
фотосенсибилизация
или другие
кожные реакции.

Гидрохлоротиазид

Инфекционные
и
паразитарные
заболевания:
сиалоденит.

Со
стороны
крови и
лимфатической
системы:
лейкопения,
нейтропения
(агранулоцитоз),
тромбоцитопения,
апластическая
анемия,
гемолитическая
анемия,
угнетение
функций
костного мозга.

Со
стороны
обмена
веществ и
питания: анорексия;
гипергликемия;
глюкозурия;
гиперурикемия,
нарушение
электролитного
баланса (в т.ч.
гипонатриемия
и
гипокалиемия,
гипохлоремический
алкалоз,
гипомагниемия),
увеличение
концентрации
холестерина
и триглицеридов,
подагра.

Со
стороны
психики: неусидчивость,
депрессия,
расстройства
сна.

Со
стороны
нервной
системы:
снижение
аппетита,
парестезия,
предобморочное
состояние.

Со
стороны органов
зрения: ксантопсия,
временное
снижение
остроты зрения,
острая
миопия,
острая закрытоугловая
глаукома.

Со
стороны
органов
слуха и
равновесия: головокружение.

Со
стороны
сердца:
ортостатическая
гипотензия.

Со
стороны
сосудистой
системы: некротизирующий
ангиит
(васкулит,
кожный
васкулит).

Со
стороны
дыхательной
системы,
органов грудной
клетки и
средостения: респиратор-ный
дистресс-синдром
(в т.ч.
пневмония и
отек легких).

Со
стороны
желудочно-кишечного
тракта:
раздражение
слизистой
оболочки
желудка, диарея,
запор,
панкреатит.

Со
стороны гепатобилиарной
системы: желтуха
(желтуха,
обусловленная
внутрипече-ночным
холестазом).

Со
стороны кожи
и подкожных тканей: реакции
фотосенсибилизации,
сыпь,
системная
красная
волчанка,
кожные волчаночноподобные
реакции,
обострение
системной
красной
волчанки, крапивница,
анафилактические
реакции, токсический
эпидермальный
некролиз.

Со
стороны
костно-мышечной
системы и
соединительной
ткани: мышечный
спазм,
мышечная
слабость.

Со
стороны
почек и
мочевыводящих
путей: нарушение
функции
почек,
интерстициальный
нефрит.

Общие
нарушения:
лихорадка,
слабость.

Опухоли
доброкачественные,
злокачественные
и
неуточненные
(в том числе
кисты и полипы). Частота
«неизвестна»:
немеланомный
рак кожи (базальноклеточная
карцинома и
плоскоклеточная
карцинома).

Описание
выделенных
побочных
реакций

Немеланомный
рак кожи:
согласно
данным эпидемиологических
исследований,
наблюдается
зависимость
возникновения
немеланомного
рака кожи от совокупной
дозы гидрохлоротиазида
(совокупный
дозаэффект)
(см.раздел
«Особенности
применения»).

Срок
годности. 3 года.

Условия
хранения.

Хранить в
оригинальной
упаковке при
температуре
не выше 25 °С.

Хранить
в недоступном
для детей
месте.

Упаковка.

По 10
таблеток в
блистере, по 3
блистера в
пачке.

По 10
таблеток в блистере,
по 5
блистеров в
пачке.

Категория
отпуска. По
рецепту.

Производитель. АО «КИЕВСКИЙ
ВИТАМИННЫЙ
ЗАВОД».

Местонахождение
производителя и
адрес места
осуществления
его деятельности.

04073, Украина, г.
Киев, ул.
Копыловская,
38.

Web-сайт: www.vitamin.com.ua.