ІНСТРУКЦІЯ

для
медичного
застосування
лікарського
засобу

ЕНАЛОЗИД®
12,5

(ЕNALOZID 12,5)

Склад:

діючі
речовини: еналаприл,
гідрохлоротіазид;

1
таблетка
містить: еналаприлу
малеату у
перерахуванні
на 100
% речовину – 10
мг,
гідрохлоротіазиду
в
перерахуванні
на 100
% речовину – 12,5
мг;

допоміжні
речовини: лактози
моногідрат,
крохмаль
картопляний,
повідон,
кальцію
стеарат.

Лікарська
форма. Таблетки.

Основні
фізико-хімічні
властивості:
таблетки
білого або
білого з
кремовим відтінком
кольору, з
плоскою
поверхнею,
фаскою і
рискою або
без риски.

Фармакотерапевтична
група. Комбіновані
препарати інгібіторів
АПФ.
Еналаприл і
діуретики. Код
АТХ С09В А02.

Фармакологічні
властивості.

Фармакодинаміка.

Лікарський
засіб є
комбінацією
інгібітора
ангіотензинперетворювального
ферменту
(еналаприлу
малеат) і
діуретика
(гідрохлоротіазид).

Ангіотензинперетворювальний
фермент (АПФ)
– це
пептидилова
дипептидаза,
що каталізує
перетворення
ангіотензину
І у пресорну
субстанцію
ангіотензин
ІІ. Після
абсорбції
еналаприл
гідролізується
до
еналаприлату,
який
пригнічує
АПФ.
Пригнічення
АПФ
призводить
до зменшення
рівня у
плазмі крові
ангіотензину
ІІ, що
призводить
до
збільшення
активності
реніну плазми
крові (через
пригнічення
негативного
оборотного
зв’язку при
вивільненні
реніну) і
зменшення
секреції
альдостерону.

АПФ
ідентичний
кініназі ІІ.
Еналаприл
може також
блокувати
розпад
брадикініну,
який є
потужним вазодепресорним
пептидом.
Однак роль
цього факту у
терапевтичних
ефектах
еналаприлу
залишається
невідомою. У
той час як
механізм, за
яким
еналаприл
знижує
артеріальний
тиск,
передусім
пов’язують
із пригніченням
активності
ренін-ангіотензин-альдостеронової
системи, що
відіграє
основну роль
у регуляції
артеріального
тиску,
еналаприл
може виявляти
антигіпертензивний
ефект навіть
у пацієнтів
із
низькореніновою
гіпертензією.

Гідрохлоротіазид
(ГХТЗ) – це
сечогінний і
антигіпертензивний
засіб, що
підвищує
активність
реніну
плазми крові.
Антигіпертензивні
ефекти двох
компонентів
є адитивними
і, як правило,
тривають  24
години. Хоча
один
еналаприл
проявляє
гіпотензивну
дію навіть у
пацієнтів із
низькореніновою
гіпертензією,
одночасне
застосування
з
гідрохлоротіазидом
у таких
пацієнтів
призводить
до більшого
зниження
артеріального
тиску.
Компонент
еналаприлу у
препараті, як
правило, послабляє
зменшення
калію,
спричинене
прийомом
гідрохлоротіазиду.

Фармакокінетика.

Еналаприлу
малеат

Після
перорального
застосування
еналаприл
швидко
абсорбується,
досягаючи
максимальних
концентрацій
у сироватці
крові протягом
1 години.
Базуючись на
показнику виведення
з сечею,  об’єм
абсорбції еналаприлу
при
пероральному
застосуванні
становить
приблизно 60–70 %.

Після
абсорбції
еналаприл
швидко та
екстенсивно
гідролізується
до
еналаприлату
– потужного
інгібітора
ангіотензинперетворювального
ферменту.
Максимальні
концентрації
еналаприлату
у сироватці
крові
досягаються
через 3–4
години після
перорального
застосування
еналаприлу
малеату.
Виводиться
еналаприл
головним
чином
нирками. Основними
компонентами
у сечі є
еналаприлат,
що становить
приблизно 40 %
від дози, та
еналаприл у
незміненому
вигляді. За
винятком перетворення
в
еналаприлат
ознак
істотного
метаболізму
еналаприлу
немає.
Профіль
концентрації
еналаприлату
у сироватці
крові характеризується
пролонгованою
термінальною
фазою, що,
імовірно,
пов’язано зі
зв’язуванням
АПФ. В осіб із
нормальною
функцією нирок
рівноважний
стан
концентрацій
еналаприлату
у сироватці
крові
досягається
на 4-й день перорального
застосування
еналаприлу.
Ефективний
напівперіод
кумуляції
еналаприлату
після
багатократного
перорального
застосування
еналаприлу
становить 11
годин. Прийом
їжі не
впливає на
абсорбцію
еналаприлу у
шлунково-кишковому
тракті. Об’єм
абсорбції і
гідроліз
еналаприлу є
подібними
при прийомі різних
доз у межах
рекомендованого
терапевтичного
діапазону.

Гідрохлоротіазид

При
моніторингу
рівнів у
плазмі крові
протягом
принаймні 24
годин період
напіввиведення  із плазми
крові
становив 5,6–14,8
години.
Гідрохлоротіазид
не
метаболізується,
але швидко
виводиться
нирками. При
пероральному
застосуванні
як мінімум 61 %
дози
виводиться у
незміненому
вигляді
протягом 24
годин.
Гідрохлоротіазид
проникає
через
плацентарний
і не проникає
через
гематоенцефалічний
бар’єр.

Еналаприл/гідрохлоротіазид

Одночасне
багатократне
застосування
еналаприлу і
гідрохлоротіазиду
незначною
мірою
впливає
або взагалі не
має впливу на
біодоступність
цих
препаратів.
Комбінована
таблетка є
біоеквівалентною
до окремих її
компонентів,
що застосовуються
одночасно.

Клінічні
характеристики.

Показання.

Лікування артеріальної
гіпертензії
у пацієнтів‚ яким
показана
комбінована
терапія.

Протипоказання.

-
Підвищена
чутливість до
еналаприлу
та до інших
інгібіторів
ангіотензинперетворювального
ферменту
(АПФ),
гідрохлоротіазиду
та до інших
похідних
сульфонамідів
або до інших
компонентів лікарського
засобу.

-
Наявність
в анамнезі
ангіоневротичного
набряку,
пов’язаного
з лікуванням
інгібіторами
ангіотензинперетворювального
ферменту.

-
Спадковий
або
ідіопатичний
ангіоневротичний
набряк.

-
Тяжкі
порушення
функції
нирок (кліренс
креатиніну
менше 30 мл/хв
або рівень
креатиніну у
сироватці
крові
перевищує 265 мкмоль/л
(3 мг/100 мл)).

-
Стеноз
ниркової
артерії.

-
Протипоказано
під час
проведення
гемодіалізу.

-
Клінічний
стан після
трансплантації
нирки.

-
Тяжкі
порушення
функції
печінки.

-
Анурія,
первинний
гіперальдостеронізм.

-
Резистентна
до лікування
гіпокаліємія
чи
гіперкаліємія.

-
Рефрактерна
гіпонатріємія.

-
Симптомна
гіперурикемія
(подагра).

-
Вагітним або
жінкам,
які планують
завагітніти
(див.
«Застосування
у період
вагітності
або
годування
груддю»).

Не слід
застосовувати
еналаприл з
препаратами,
що містять
аліскірен,
пацієнтам з
цукровим
діабетом або
з порушенням
функції нирок
(ШКФ < 60 мл/хв/1,73 м2).

Взаємодія
з іншими
лікарськими
засобами та
інші види
взаємодій.

Еналаприлу
малеат та
гідрохлоротіазид

Інші
антигіпертензивні
препарати.

Супутнє
застосування
бета-блокаторів,
метилдопи,
блокаторів
кальцієвих
каналів може
підвищувати
гіпотензивний
ефект
препарату.
Одночасне
застосування
нітрогліцерину
та інших
нітратів або
вазодилататорів
може
додатково знизити
артеріальний
тиск.

Гангліоблокатори
або
адреноблокатори,
поєднані з
еналаприлом,
слід вводити
тільки за
умови ретельного
спостереження
за станом
пацієнта.

Препарати
літію

Діуретики
або
інгібітори
АПФ знижують
нирковий
кліренс
літію і
значно
підвищують ризик
інтоксикації
літієм, тому
одночасне
застосування
не
рекомендується.

Нестероїдні
протизапальні
препарати (НПЗП),
включаючи
селективні
інгібітори
ЦОГ-2, ацетилсаліцилову
кислоту > 3
г/добу і
неселективні
НПЗП, можуть
послаблювати
антигіпертензивні
ефекти
інгібіторів
АПФ, ефекти
діуретиків
та/або інших
антигіпертензивних
препаратів. У
деяких
пацієнтів із
порушенням
функції
нирок (наприклад,
пацієнти
літнього
віку або
пацієнти з
дегідратацією,
включаючи
тих, хто
отримує
лікування
діуретиками),
які
застосовують
НПЗП,
включаючи
інгібітори
ЦОГ-2,
одночасне
застосування
антагоністів
рецепторів ангіотензину
ІІ та
інгібіторів
АПФ спричиняє
адитивний
ефект на
підвищення рівня
калію в
сироватці
крові з
подальшим
погіршенням
функції
нирок,
включаючи
можливу
гостру ниркову
недостатність.
Такі ефекти,
як правило,
оборотні.
Тому таку
комбінацію
слід вводити
з
обережністю
пацієнтам з
порушеннями
функції
нирок.
Пацієнти
повинні
споживати
достатню кількість
рідини. Потрібен
ретельний
контроль
функції
нирок на
початку
супутньої
терапії та
періодично
протягом
такого
лікування.

Еналаприл

Калійзберігаючі
діуретики і
калієві добавки.

Інгібітори
АПФ можуть
посилювати
спричинену
калійзберігаючими
діуретиками
гіперкаліємію.
Застосування
калійзберігаючих
діуретиків
(наприклад
спіронолактону,
еплеренону,
тріамтерену
або
амілориду), а
також застосування
харчових
добавок або
сольових замінників,
що містять
калій, може
призвести до
істотного
підвищення
рівня калію у
сироватці
крові. Якщо
наведені вище
засоби
показані у
зв’язку з
гіпокаліємією,
їх слід
застосовувати
з
обережністю,
регулярно
визначаючи
рівень калію
в сироватці
крові (див.
розділ «Особливості
застосування»).

Діуретики
(тіазид або
петльові
діуретики).

Попереднє
лікування
діуретиками
у великих
дозах може
призвести до
зниження об’єму
циркулюючої
крові та підвищення
ризику
артеріальної
гіпотензії
на початку
терапії
еналаприлом (див.
розділ
«Особливості
застосування»).
Гіпотензивні
ефекти можна
зменшити
шляхом
припинення
прийому
діуретика,
збільшення
об’єму
споживання
солі  або
розпочинаючи
лікування з
низьких доз препарату.

Трициклічні
антидепресанти/
антипсихотичні
засоби/ наркотики.

Одночасне
застосування
анестетиків,
трициклічних
антидепресантів
і
антипсихотичних
засобів з
інгібіторами
АПФ може
призвести до
подальшого
зниження
артеріального
тиску.

Препарати
золота.

Поодинокі
реакції,
подібні на
реакції на
нітрити (симптоми
вазодилатації,
у тому числі припливи,
набряк
обличчя, запаморочення,
нудота,
блювання та
артеріальна
гіпотензія),
спостерігалися
у пацієнтів,
які лікувалися
ін’єкційними
препаратами
золота (натрію
ауротіомалат)
та сумісно
інгібітором
АПФ, у тому
числі
еналаприлом.

Сумісний
прийом
інгібіторів
АПФ та інгібіторів
mTOR (наприклад,
темсиролімусу,
сиролімусу,
еверолімусу)
може
підвищувати
ризик
виникнення
ангіоневротичного
набряку (див.
розділ
«Особливості
застосування).

Симпатоміметики.

Симпатоміметики
можуть
зменшити
антигіпертензивний
ефект інгібіторів
АПФ.

Алкоголь

Алкоголь
підсилює гіпотензивний
ефект
інгібіторів
АПФ.

Антидіабетичні
препарати.

Епідеміологічні
дослідження
вказують на
те, що
супутнє
застосування
інгібіторів АПФ
та
антидіабетичних
засобів
(інсуліни, пероральні
гіпоглікемічні
засоби) може
підвищити
ефект
зниження
глюкози у крові
з ризиком
гіпоглікемії.
Такий ефект, імовірно,
матиме місце
протягом
перших тижнів
супутнього
лікування та
у пацієнтів з
порушенням
функції
нирок.

Ацетилсаліцилова
кислота,
тромболітики,
бета-блокатори.

Еналаприл
можна з
обережністю
застосовувати
разом з
ацетилсаліциловою
кислотою (коли
її застосовують
як
тромболітичний
засіб),
тромболітичними
засобами і
бета-блокаторами.

Супутня
терапія
інгібітором
АПФ та антагоністом
рецепторів
ангіотензину.

Повідомлялося,
що у
пацієнтів з
підтвердженою
атеросклеротичною
хворобою,
серцевою
недостатністю
або з
цукровим
діабетом і
ураженням
органів-мішеней
супутня
терапія
інгібітором
АПФ та антагоністом
рецепторів
ангіотензину
асоціюється
з вищою
частотою
появи
артеріальної
гіпотензії,
синкопе,
гіперкаліємії
та погіршення
функції
нирок
(включаючи
гостру ниркову
недостатність)
порівняно з
такою при
застосуванні
тільки
препарату
ренін-ангіотензин-альдостеронової
системи. Подвійна
блокада
(наприклад,
комбінуванням
інгібітору
АПФ з
антагоністом
рецепторів
ангіотензину
ІІ) повинна
обмежуватись
індивідуально
визначеними
випадками та
супроводжуватися
ретельним
моніторингом
функції
нирок, рівнів
калію та
артеріального
тиску.

Гідрохлоротіазид

Нижченаведені
лікарські
засоби
можуть взаємодіяти
з тіазидними
діуретиками
при їх одночасному
застосуванні:

Недеполяризуючі
міорелаксанти
(наприклад,
тубокурарин).

Можливе
посилення
чутливості
до дії міорелаксантів.

Алкоголь,
барбітурати,
наркотичні
анальгетики.

Може
відбуватися
потенціювання
ортостатичної
гіпотензії.

Антидіабетичні
препарати
(пероральні
антидіабетичні
засоби та
інсулін).

На тлі
лікуванні
тіазидами
можливе
зниження
глюкозотолерантності.
Може
виникнути
потреба в
зміні
дозування.
Метформін
слід застосовувати
з
обережністю
через ризик виникнення
лактатацидозу
внаслідок
можливої
ниркової
недостатності,
пов’язаної з
прийомом
гідрохлоротіазиду.

Холестирамін
та смоли
колестиполу.

Аніонно-обмінні
смоли можуть
зменшити всмоктування
гідрохлоротіазиду.
Однократні
дози
холестираміну
або смол колестиполу
знижують
всмоктування
гідрохлоротіазиду
зі
шлунково-кишкового
тракту відповідно
на 85 % та 43 %.

Подовження
інтервалу QT (наприклад,
прокаїнамід,
аміодарон,
соталол).

Підвищений
ризик
тахікардії
типу «пірует».

Серцеві
глікозиди.

Гіпокаліємія
може
підвищити
чутливість
або
збільшити
клінічну
відповідь
серця на
токсичність
дигіталісу
(наприклад,
підвищена
шлуночкова збудливість).

Амфотерицин
В
(парентерально),
кортикостероїди,
адренокортикотропний
гормон, стимулюючі
проносні
засоби або
гліциризин (виявлений
у лакриці).

Гідрохлоротіазид
може
посилювати
порушення
електролітного
балансу,
переважно гіпокаліємію.

Калійуретичні
діуретики
(наприклад,
фуросемід),
карбеноксолон,
проносні
засоби (у
разі
зловживання).

Гідрохлоротіазид
може cпричинити
підвищення
втрати калію
і/або магнію.

Пресорні
аміни
(наприклад,
адреналін).

Тіазиди
можуть
знизити
реакцію у
відповідь на
пресорні
аміни, але не
настільки,
щоб
виключати
супутній
прийом.

Цитотоксичні
препарати
(наприклад,
циклофосфамід,
метотрексат).

Тіазиди,
включаючи
гідрохлоротіазид,
можуть
знижувати виведення
цитотоксичних
лікарських
засобів
нирками та
посилити їх
мієлосупресивний
ефект.

Інгібітори
простагландин-синтази.

У
деяких
пацієнтів їх
застосування
може зменшувати
діуретичні,
натрійуретичні
та антигіпертензивні
ефекти
діуретиків.

Лікарські
засоби, що
застосовуються
для лікування
подагри
(пробенецид,
сульфінпіразон
та
алопуринол).

Може потребуватися
корекція доз
лікарських
засобів, що
сприяють
виведенню
сечової
кислоти,
оскільки гідрохлоротіазид
може підвищувати
концентрацію
сечової
кислоти в сироватці
крові. Може
виникнути
необхідність
у збільшенні
дози
пробенециду
або сульфінпіразону.
Одночасний
прийом
тіазидів може
підвищувати
частоту
виникнення
випадків
гіперчутливості
до
алопуринолу.

Саліцилати.

У разі
прийому
високих доз
саліцилатів
гідрохлоротіазид
може
посилювати
їх токсичну дію
на
центральну
нервову
систему.

Метилдопа.

Є окремі
повідомлення
про
виникнення
гемолітичної
анемії при
одночасному
застосуванні
гідрохлоротіазиду
і метилдопи.

Циклоспорин.

При
одночасному
застосуванні
циклоспорину
може
посилюватись
гіперурикемія
та зростати
ризик
ускладнень
на зразок
подагри.

Антихолінергічні
засоби
(наприклад,
атропін,
біпериден).

Збільшують
біодоступність
тіазидних діуретиків
внаслідок
зниження
моторики шлунково-кишкового
тракту і
швидкості
випорожнення
шлунка.

Алкоголь
(етанол),
барбітурати,
наркотичні засоби
або
антидепресанти.

Можуть
призводити
до посилення
ортостатичної
гіпотензії.

Інші
гіпотензивні
засоби.

Адитивний
ефект.

Глікозиди
наперстянки.

Гіпокаліємія
або
гіпомагніємія,
індукована
прийомом
тіазидів,
може
призвести до
розвитку
серцевої
аритмії,
спричиненої
глікозидами
наперстянки.

Лікарські
препарати, на
які впливає
зміна вмісту
калію в
сироватці
крові.

Періодичний
контроль
вмісту калію
в сироватці
крові та ЕКГ
рекомендовані
при одночасному
прийомі
лозартану/гідрохлоротіазиду
з
лікарськими
засобами, на
які впливає зміна
вмісту калію
в сироватці
крові (наприклад,
глікозиди
наперстянки
та антиаритмічні
препарати), а
також з нижченаведеними
засобами (в
тому числі з
антиаритмічними),
які спричиняють
тахікардію
типу
«пірует», при
цьому гіпокаліємія
є фактором ризику
розвитку тахікардії
типу
«пірует»
(шлуночкової
тахікардії):

·
антиаритмічні
препарати
класу Ia
(наприклад,
хінідин,
гідрохінідин,
дизопірамід);

·
антиаритмічні
препарати
класу III
(наприклад,
аміодарон,
соталол,
дофетилід,
ібутилід);

·
деякі
антипсихотичні
засоби
(наприклад, тіоридазин,
хлорпромазин,
левомепромазин,
трифлупіразин,
ціамемазин,
сульпірид,
сультоприд,
амісульприд,
тіаприд,
пімозид, галоперидол,
дроперидол);

·
інші
препарати
(наприклад,
бепридил,
цизаприд,
дифеманіл,
еритроміцин для
внутрішньовенного
введення, галофантрин,
мізоластин,
пентамідин,
терфенадин,
вінкаміцин для
внутрішньовенного
введення).

Солі
кальцію.

Тіазидні
діуретики
можуть
збільшувати
вміст
кальцію у
сироватці крові
внаслідок
зниження
його
виведення. При
необхідності
призначення препаратів
кальцію дозу
слід
підбирати,
контролюючи
вміст
кальцію в
сироватці
крові.

Вплив
на
результати
лабораторних
досліджень.

Через
вплив на метаболізм
кальцію
тіазиди
можуть впливати
на
результати
оцінки
функції
паращитовидних
залоз (див.
розділ
«Особливості
застосування»).

Карбамазепін.

З огляду на
ризик
симптоматичної
гіпонатріємії
необхідно
здійснювати
клінічний і
біологічний
моніторинг.

Йодовмісні
контрастні
засоби.

У випадку
індукованої
діуретиками
дегідратації
підвищується
ризик
розвитку гострої
ниркової
недостатності,
переважно при
застосуванні
високих доз
контрастних засобів.
Пацієнти
потребують
регідратації
до введення
йодовмісних
препаратів.

Нестероїдні
протизапальні
препарати (НПЗП),
включаючи
селективні
інгібітори
циклооксигенази-2
(ЦОГ-2),
ацетилсаліцилову
кислоту >3
г/добу і
неселективні
НПЗП.

При
одночасному
застосуванні
НПЗП можуть
послаблювати
антигіпертензивний
ефект
гідрохлоротіазиду
та
посилювати
вплив
гідрохлоротіазиду
на рівень
калію в
сироватці
крові.

Бета-блокатори
та діазоксид.

Одночасне
застосування
тіазидних
діуретиків, у
тому числі
гідрохлоротіазиду,
з бета-блокаторами
може
підвищувати
ризик гіперглікемії.
Тіазидні діуретики,
включаючи
гідрохлоротіазид,
можуть
посилювати
гіперглікемічний
ефект
діазоксиду.

Амантадин.

Тіазиди,
включаючи
гідрохлоротіазид,
можуть
збільшувати
ризик
побічних
ефектів,
спричинених
амантадином.

Особливості
застосування.

Еналаприл
та гідрохлоротіазид

Артеріальна
гіпотензія
та дисбаланс
електролітів.

Симптоматичну
артеріальну
гіпотензію рідко
спостерігають
у пацієнтів
із неускладненою
артеріальною
гіпертензією.
Серед
пацієнтів з
артеріальною
гіпертензією,
які
отримують
Еналозид® 12,5,
артеріальна
гіпертензія
розвивається
частіше у
пацієнтів із порушенням
водно-електролітного
обміну,
наприклад,
унаслідок
терапії
діуретиками,
обмеження
вживання
солі,
діалізу,
діареї або
блювання. В
такому разі необхідно
проводити
регулярний
контроль рівня
електролітів
у сироватці
крові. Симптоматична
артеріальна
гіпотензія
розвивалася
частіше у
пацієнтів з
більш
тяжкими
формами
серцевої
недостатності,
яким
застосовували
вищі дози
петльових
діуретиків, з
гіпонатріємією
або
порушеннями
функції
нирок. Таким
пацієнтам
лікування
препаратом
слід
починати під
наглядом
лікаря.

Пацієнтів
слід
обстежувати
стосовно клінічних
ознак
водного та
електролітного
дисбалансу,
таких як
дегідратація,
гіпонатріємія,
гіпохлоремічний
алкалоз, що
може індукувати
печінкову
енцефалопатію
або
печінкову
кому;
гіпомагніємія
або гіпокаліємія,
що можуть
виникати
внаслідок діареї
або блювання.
У таких
пацієнтів
слід періодично
перевіряти
рівні
електролітів
у сироватці
крові.

Особливо
уважним
повинен бути
підхід до лікування
пацієнтів з
ішемічною
хворобою
серця або
цереброваскулярними
захворюваннями,
оскільки
надмірне зниження
артеріального
тиску може
призвести до
інфаркту
міокарда або
інсульту.

При
розвитку
артеріальної
гіпотензії
пацієнта
слід
покласти на
спину та, якщо
необхідно,
ввести внутрішньовенно
0,9 %
розчин
натрію
хлориду.
Транзиторна
артеріальна
гіпотензія
при прийомі
препарату не
є
протипоказанням
для
лікування, яке
можна
продовжувати
після
нормалізації
артеріального
тиску та
відновлення
об’єму
рідини.

У
деяких
пацієнтів із
серцевою
недостатністю
і нормальним
або зниженим
артеріальним
тиском
препарат
може додатково
зменшити
рівень
артеріального
тиску. Таку
реакцію не
слід
розцінювати
як підставу
для
припинення
лікування. У
тих випадках,
коли
артеріальна
гіпотензія
стає резистентною
до лікування,
слід знизити
дозу та/або
припинити
лікування
діуретиком
та/ або
препаратом
Еналозид® 12,5.

Подвійна
блокада
ренін-ангіотензин-альдостеронової
системи (RAAS).

Подвійна
блокада
(наприклад,
при додаванні
інгібітору
АПФ до
антагоніста
рецептора ангіотензину
ІІ) повинна
обмежуватися
тільки
окремими
випадками з
ретельним
контролем
артеріального
тиску,
функції
нирок і рівнів
електролітів.
Під час
декількох досліджень
повідомлялося,
що у
пацієнтів зі встановленим
атеросклеротичним
ураженням
судин, серцевою
недостатністю
або діабетом
з ураженням
органів-мішеней
подвійна
блокада
ренін-ангіотензин-альдостеронової
системи
пов’язана з
вищою частотою
артеріальної
гіпотензії,
непритомних
станів,
гіперкаліємії
і погіршення
функції
нирок (у тому
числі гострої
ниркової
недостатності)
порівняно з
такою при
застосуванні
одного
препарату, що
діє на
ренін-ангіотензин-альдостеронову
систему. Не
слід
застосовувати
еналаприл з
аліскіреном
пацієнтам з
цукровим
діабетом або
з порушенням
функції
нирок (ШКФ < 60
мл/хв/1,73 м2) (див.
розділи
«Протипоказання»
або «Особливості
застосування»).

Порушення
функції
нирок.

Повідомлялося
про порушення
функції
нирок,
спричинене
еналаприлом,
особливо у
пацієнтів із
тяжкою
серцевою
недостатністю
або
захворюваннями
нирок,
включаючи
стеноз
ниркових
артерій. Якщо
діагноз
встановлено
швидко і
проведено
відповідне
лікування,
ниркова
недостатність,
пов’язана з
терапією
еналаприлом,
зазвичай
оборотна.

У
деяких
пацієнтів з
артеріальною
гіпертензією
за
відсутності ниркової
недостатності
при прийомі
еналаприлу
разом з
діуретиком
спостерігається
підвищення рівня
сечовини і
креатиніну у
сироватці
крові. Може потребуватися
зменшення
дози
еналаприлу
та/або
припинення
прийому
діуретиків. У
такому разі
необхідно
враховувати
можливість
існування
стенозу ниркових
артерій.

Гіперкаліємія.

Комбінація
еналаприлу
та діуретика
в низьких
дозах може
спричинити
виникнення
гіперкаліємії.

Літій

Супутній
прийом
еналаприлу
та літію зазвичай
не
рекомендується.

Пацієнти
літнього
віку.

Ефективність
і
переносимість
еналаприлу
малеату і
гідрохлоротіазиду,
що застосовуються
одночасно,
подібні як у
пацієнтів
літнього
віку, так і у
молодших
дорослих пацієнтів
з
артеріальною
гіпертензією.

Застосування
дітям.

Безпека
та
ефективність
застосування
препарату
дітям не
встановлені.

Еналаприл.

Аортальний
або мітральний
стеноз/ гіпертрофічна
кардіоміопатія

Як і всі
вазодилататори,
інгібітори
АПФ слід
призначати з
обережністю
пацієнтам з обструкцією
вихідного
отвору
лівого шлуночка
та
обструкцією
шляху
відтоку; їх
прийому слід
уникати у разі
кардіогенного
шоку та
гемодинамічно
значної
обструкції.

Реноваскулярна
гіпертензія.

У
пацієнтів із
двобічним
стенозом
ниркових
артерій або
зі стенозом
аорти єдиної
здорової
нирки, які
приймають
інгібітори АПФ,
існує
підвищений
ризик
розвитку
артеріальної
гіпотензії.
Навіть при
слабких
змінах рівня креатиніну
сироватки
крові може
погіршитися
функція
нирок. Лікування
цих
пацієнтів слід
розпочинати
з низьких доз,
ретельно
коригуючи
дози та
контролюючи
функцію
нирок.

Пацієнти,
які
перебувають
на
гемодіалізі.

У деяких
пацієнтів,
яким
застосовували
діаліз з
використанням
мембран із
високою
проникністю
(наприклад, AN 69)
і яких супутньо
лікували
інгібіторами
АПФ,
розвивалися анафілактоїдні
реакції. Тому
для таких
пацієнтів
рекомендується
застосування
діалізних
мембран
іншого типу
або
антигіпертензивних
засобів
іншої групи.

Пересадка
нирок.

Досвід
застосування
лікарського
засобу Еналозид®
12,5 пацієнтам
із нещодавно
пересаженою
ниркою
відсутній.
Тому лікування
препаратом
для них не
рекомендується.

Порушення
функції
печінки.

Дуже
рідко із
застосуванням
інгібіторів АПФ
пов’язують
синдром, який
розпочинається
з
холестатичної
жовтяниці і
прогресує до
некрозу
печінки,
іноді з
летальним
наслідком.
Механізм цього
синдрому
невідомий.
Пацієнтам,
які отримують
інгібітори
АПФ, при
виникненні
жовтяниці
або значному
підвищенні рівня
печінкових
ферментів
слід
припинити їх
прийом і
отримати
відповідну
медичну допомогу.

Нейтропенія/агранулоцитоз.

Були
повідомлення
про нейтропенію/агранулоцитоз,
тромбоцитопенію
та анемію у
пацієнтів,
які
отримують терапію
інгібіторами
АПФ.
Нейтропенія
рідко
виникає у
пацієнтів із
нормальною
функцією
нирок і без
особливих
факторів
ризику. Еналаприл
слід дуже
обережно
застосовувати
пацієнтам із
колагенозом,
при
імунонодепресивній
терапії, при
лікуванні
алопуринолом
або прокаїнамідом,
особливо
якщо раніше
встановлено
порушення
функції
нирок. У
деяких з таких
пацієнтів
розвиваються
тяжкі інфекції,
які іноді не
реагують на
інтенсивну терапію
антибіотиками.

При
застосуванні
еналаприлу
цим пацієнтам
рекомендується
періодичний контроль
кількості
лейкоцитів, а
пацієнт
повинен
інформувати
лікаря про
будь-які
ознаки
інфекції.

Гіперкаліємія.

Протягом
лікування
інгібіторами
АПФ, включаючи
еналаприл, у
деяких
пацієнтів
спостерігалося
підвищення
рівня калію в
крові. Ризик
виникнення гіперкаліємії
підвищений у
пацієнтів з
нирковою
недостатністю,
з погіршеною
функцією
нирок, пацієнтів
віком > 70
років, пацієнтів
із цукровим
діабетом,
транзиторними
станами, зокрема
зі зневодненням,
гострою
серцевою
декомпенсацією,
метаболічним
ацидозом, та у
разі супутнього
прийому
калійзберігаючих
діуретиків
(наприклад спіронолактону,
еплеренону,
тріамтерену або
амілориду);
при
використанні
харчових добавок
або сольових
замінників,
що містять
калій, а
також у
пацієнтів,
які
приймають
інші препарати,
що можуть
спричинити
підвищення рівня
калію у
сироватці
крові
(наприклад гепарин).
Зокрема,
прийом
калійзберігаючих
діуретиків,
харчових
добавок або
сольових замінників,
що містять
калій, у пацієнтів
з порушенням
функції
нирок може
призвести до
значного
підвищення
рівня калію у
сироватці
крові.
Гіперкаліємія
може спричинити
серйозні,
інколи
летальні
аритмії. Якщо
супутній
прийом
еналаприлу
та будь-якого
з
вищезгаданих
препаратів
вважається
необхідним,
їх слід
застосовувати
з
обережністю,
регулярно
контролюючи
вміст рівня
калію в
сироватці
крові (див.
розділ
«Взаємодія з
іншими
лікарськими
засобами та
інші види
взаємодій»).

Гіпоглікемія.

Пацієнтам,
хворим на
цукровий
діабет, які приймають
пероральні
антидіабетичні
препарати
або інсулін,
необхідний
ретельний
глікемічний
контроль,
особливо у
перший місяць
лікування
інгібіторами
АПФ.

Підвищена
чутливість/ ангіоневротичний
набряк.

У деяких
пацієнтів,
яких
лікували
інгібіторами
ангіотензинперетворювального
ферменту,
включаючи Еналозид®
12,5,
з’являвся
ангіоневротичний
набряк обличчя,
кінцівок,
губ, язика,
голосової
щілини та/або
гортані. Він
може
виникати у
будь-який час
протягом лікування.
У такому
випадку
застосування
лікарського
засобу Еналозид®
12,5 необхідно
негайно
припинити і
встановити
постійне
спостереження
за пацієнтом,
щоб
упевнитися у
повному
зникненні
симптомів.
Навіть якщо
відзначається
лише набряк язика
при
відсутності
дихального
дистресу,
пацієнт може потребувати
тривалого
спостереження,
оскільки
лікування
антигістамінними
і
кортикостероїдними
агентами може
бути
недостатнім.

Дуже
рідко
повідомлялося
про
летальний ангіоневротичний
набряк
гортані або
язика. При
виникненні
набряку
язика,
голосової щілини
або гортані
імовірне
виникнення
обструкції
дихальних
шляхів, особливо
у пацієнтів,
які
перенесли
операцію на
органах
дихання. У
цих випадках
необхідне
застосування
невідкладної
терапії, яка
може
включати підшкірне
введення
розчину
адреналіну 1:1000
(0,3–0,5 мл) та/або
заходи для забезпечення
вільної
прохідності
дихальних
шляхів.

У
представників
негроїдної
раси, які
застосовували
інгібітори
АПФ, частіше
виникав
ангіоневротичний
набряк
порівняно з
пацієнтами
інших рас.

Пацієнти,
у яких раніше
виникав
ангіоневротичний
набряк, який
не пов’язують
із
застосуванням
інгібіторів
АПФ, можуть
мати
підвищений
ризик його
виникнення і
при
застосуванні
інгібіторів
АПФ.

Сумісний
прийом
інгібіторів
АПФ та інгібіторів
mTOR (мішені
рапаміцину у
ссавців;
наприклад,
темсиролімус,
сиролімус,
еверолімус)
може
підвищувати
ризик виникнення
ангіоневротичного
набряку.

Анафілактоїдні
реакції при десенсибілізувальній
терапії.

Зрідка
у пацієнтів,
які
отримували
інгібітори
АПФ, під час
проведення десенсибілізації
алергеном з
отрути
перетинчастокрилих
розвивалися небезпечні
для життя анафілактоїдні
реакції.
Подібних
реакцій
можна
уникнути,
якщо до початку
гіпосенсибілізації
тимчасово припинити
прийом
інгібітора
АПФ.

Анафілактоїдні
реакції при
аферезі ліпопротеїнів
низької
щільності
(ЛПНЩ).

Рідко
при аферезі ЛПНЩ
за допомогою
декстрансульфату
у пацієнтів,
які
отримують
інгібітори
АПФ, можуть
проявлятися
небезпечні
для життя анафілактоїдні
реакції.
Таких
реакцій можна
уникнути
при
тимчасовій
відміні
терапії
інгібітором
АПФ перед
кожним аферезом.

Кашель.

Повідомлялося
про
виникнення
кашлю при лікуванні
інгібіторами
АПФ. Зазвичай
кашель носить
непродуктивний,
стійкий
характер і припиняється
після
відміни
препарату.
Кашель у
зв’язку з
лікуванням
інгібітором
АПФ
необхідно
враховувати
при
диференційній
діагностиці
кашлю.

Хірургічні
операції/ анестезія.

Під час
великих
хірургічних
операцій або при
анестезії із
застосуванням
препаратів,
які
спричиняють
артеріальну
гіпотензію,
еналаприл
блокує
утворення
ангіотензину
ІІ вторинно
до
компенсаторного
вивільнення
реніну. Якщо
при цьому
розвивається
артеріальна
гіпотензія,
яку можна
пояснити
цими механізмами
взаємодії,
вона
коригується
за допомогою
збільшення
об’єму
рідини.

Расовий
фактор.

Еналаприл
може менш
ефективно
знижувати артеріальний
тиск у
пацієнтів
негроїдної раси
з
гіпертензією,
ніж у
пацієнтів
іншої раси,
що, можливо,
пояснюється
низьким рівнем
реніну у
крові цих
пацієнтів.

Гідрохлоротіазид

Порушення
функції
нирок.

Тіазиди
можуть
виявитися
недостатньо
ефективними
діуретиками
для
лікування
пацієнтів з
порушенням
функції
нирок, а
також коли
рівень
кліренсу
креатиніну 30
мл/хв і нижче
(тобто при
помірній або
вираженій
нирковій
недостатності).

Таблетки
Еналозид® 12,5
не слід
призначати
пацієнтам з
нирковою недостатністю
(кліренс
креатиніну < 80
мл/хв), поки
титрування
окремих
компонентів
препарату не
вкаже на потребу
у дозах,
присутніх у
комбінованих
таблетках.

Порушення
функції
печінки.

Тіазиди
слід з
обережністю
застосовувати
пацієнтам з
порушеннями
функції
печінки або
прогресуючим
захворюванням
печінки,
оскільки
навіть при
незначних
відхиленнях
рідинного та
електролітного
балансу може
виникнути
печінкова
кома.

Метаболічні
та
ендокринні
ефекти.

Терапія
тіазидами
може
змінювати
толерантність
до глюкози.
Може бути
потрібною корекція
доз
антидіабетичних
препаратів, включаючи
інсулін.
Лікування тіазидами
може
спровокувати
прояви
латентного
діабету.

Тіазиди
можуть
знижувати
рівні натрію,
магнію та
калію у
сироватці
крові.

Підвищення
рівнів
холестерину
та тригліцеридів
може
асоціюватися
з терапією
тіазидними
діуретиками;
однак
протягом
застосування
малих доз (12,5 мг)
повідомлялося
про мінімальний
ефект або про
його
відсутність.

Тіазиди
можуть
зменшити
виведення
кальцію з
сечею та
спричинити
періодичне
незначне
підвищення
кальцію у
сироватці
крові. Виражена
гіперкальціємія
може бути
проявом
прихованого
гіперпаратиреоїдизму.
Застосування
тіазидів
слід припинити
перед
проведенням
тестів щодо функції
щитовидної
залози.

Терапія
тіазидними
діуретиками
може спричиняти
гіперурикемію
та/або
загострення
подагри у
деяких
пацієнтів.
Однак еналаприл
може
підвищувати
рівень
сечової кислоти
у сечі та,
таким чином,
може
послабити
гіперурикемічний
ефект гідрохлоротіазиду.

Хоча
немає даних з
контрольованих
клінічних
досліджень щодо
пацієнтів,
які отримували
Еналозид® 12,5, у
них, як і у
пацієнтів,
які
отримують
діуретичну
терапію, слід
регулярно
вимірювати
рівні електролітів
у сироватці
крові.

Тіазиди
(включаючи
гідрохлоротіазид)
можуть
спричиняти
дисбаланс
рідини та
електролітів
(гіпокаліємія,
гіпонатріємія
і гіпохлоремічний
алкалоз).
Небезпечними
ознаками
порушення
водно-електролітного
балансу є
ксеростомія,
спрага, слабкість,
летаргічний
сон,
сонливість,
втомлюваність,
м’язовий
біль або судоми,
м’язова
слабкість, артеріальна
гіпотензія,
олігурія,
тахікардія,
порушення з
боку шлунково-кишкового
тракту
(нудота,
блювання).

Хоча
протягом
застосування
тіазидних діуретиків
може
виникнути
гіпокаліємія,
сумісна
терапія з
еналаприлом
може
зменшити
гіпокаліємію,
спричинену
застосуванням
діуретика. Ризик
гіпокаліємії
може
підвищуватися
у пацієнтів з
цирозом
печінки, у
пацієнтів з підвищеним
діурезом, у
разі
недостатнього
перорального
вживання
електролітів
та у
пацієнтів,
які одночасно
отримують
терапію
кортикостероїдами
або
адренокортикотропним
гормоном
(АКТГ).

У
спекотну
погоду у
пацієнтів,
схильних до набряків,
може
виникати
гіпонатріємія
за рахунок
розрідження
крові.
Дефіцит хлоридів
зазвичай
помірний і не
потребує
лікування.

Тіазиди
підвищують
виведення
магнію з сечею,
що може
призвести до
гіпомагніємії.

Препарат
може
впливати на
результати таких
лабораторних
аналізів:

−    препарат
може
знижувати
рівень
зв’язаного з
білками йоду
у плазмі
крові;

−    лікування
препаратом
слід
припинити
перед
проведенням
лабораторного
обстеження з
метою оцінки
функції
паращитовидних
залоз;

−
препарат
здатний
підвищувати
концентрацію
вільного
білірубіну в
сироватці
крові;

−
гідрохлоротіазид
може давати
позитивний
результат в
антидопінговому
тесті.

Підвищена
чутливість.

У
пацієнтів,
схильних до
алергії, або
у хворих з
бронхіальною
астмою в
анамнезі
можуть
виникати
реакції
підвищеної
чутливості
до
гідрохлоротіазиду.

При
застосуванні
тіазидних
діуретиків спостерігалося
загострення
або
активація
системного
червоного
вовчака.

Немеланомний
рак шкіри.

Результати
двох
останніх
фармакоепідеміологічних
досліджень (згідно
з датськими
загальнонаціональними
джерелами
інформації, включаючи
датський
реєстр
випадків
раку та державний
реєстр
призначених
ліків)
показали сукупний
дозозалежний
зв’язок між
застосуванням
гідрохлоротіазиду
та
виникненням
базальноклітинної
карциноми і
плоскоклітинної
карциноми.
Фотосенсибілізувальна
дія гідрохлоротіазиду
може бути причиною
розвитку таких
патологій.
Пацієнтів,
які
приймають
гідрохлоротіазид
окремо або в
комбінації з
іншими лікарськими
засобами,
слід
проінформувати
щодо ризику
виникнення
немеланомного
раку шкіри та
рекомендувати
їм регулярно
перевіряти
шкіру на
предмет
нових вогнищ
ураження, а
також змін в
уже наявних,
та
повідомляти
про будь-які
підозрілі
ураження
шкіри.

Підозрілі
ураження
шкіри підлягають
гістологічному
дослідженню
за допомогою
біопсії.

Пацієнтам
слід
рекомендувати
обмежити перебування
під
сонячними
променями та               УФ-променями
та
використовувати
належний
захист у разі
перебування
під
сонячними
променями та
УФ-променями
з метою
мінімізації
ризику раку
шкіри.

Доцільність
застосування
гідрохлоротіазиду
також слід
ретельно
переглянути для
пацієнтів,
які мають рак
шкіри в
анамнезі
(див. розділ
«Побічні
реакції»).

Особливі
застереження
щодо допоміжних
речовин.

Еналозид®
12,5 містить
лактозу. Пацієнтам
з галактозною
недостатністю,
лактозною
недостатністю
Лаппа чи із синдромом
глюкозо-галактозної
мальабсорбції
не слід застосовувати
цей лікарський
засіб.

Застосування
у період
вагітності
або годування
груддю.

Інгібітори
АПФ
протипоказано
застосовувати
вагітним та
жінкам, які
планують
вагітність (див.
розділ
«Протипоказання»).

Пацієнток, які
планують
вагітність, необхідно
інформувати
відносно
потенційної
шкоди для
плода, тому їх слід
перевести на
альтернативне
антигіпертензивне
лікування,
яке має
затверджений
профіль
безпеки
застосування
у період вагітності.
Якщо
вагітність
встановлена,
лікування інгібіторами
АПФ слід негайно
припинити та,
якщо це
можливо,
розпочати
альтернативну
терапію.

Епідеміологічні
висновки
відносно
ризику
тератогенності
після впливу
інгібіторів
АПФ протягом
І триместру
вагітності не
є
однозначними;
однак не
можна
виключати деякого
підвищення
ризику.
Відомо, що
застосування
інгібіторів
АПФ під час
ІІ і ІІІ
триместру
вагітності
може зумовити
розвиток
фетотоксичності
(зниження
функції
нирок, олігогідрамніон,
ретардацію
окостеніння
черепа) і неонатальної
токсичністі
(ниркова
недостатність,
гіпотензія,
гіперкаліємія).

Якщо прийом
інгібіторів
АПФ
відбувався у період
вагітності,
слід
проводити
періодичні
ультразвукові
обстеження
для оцінки
інтраамніотичного
простору.
Однак як лікарям,
так і пацієнтам
необхідно
знати про те,
що олігогідрамніон
може
розвинутися
вже після
появи у плода
необоротних
уражень.

Якщо
застосування
інгібіторів
АПФ відбулося
у ІІ
триместрі
вагітності,
рекомендується
провести
ультразвукове
дослідження
функції
нирок
ембріона та
черепа
ембріона.

Немовлят,
матері яких
приймали
інгібітори
АПФ, слід
ретельно
перевіряти
на предмет артеріальної
гіпотензії, олігурії
та
гіперкаліємії.
Еналаприл,
який має
здатність
проникати
крізь
плаценту, можна
частково
вивести з
організму
новонародженого
шляхом
перитонеального
діалізу; теоретично
його можна
вивести
шляхом
обмінного
переливання
крові, хоча
немає
досвіду щодо
проведення
останньої
процедури.

Гідрохлоротіазид

Досвід
застосування
гідрохлоротіазиду
у період
вагітності,
особливо у
період І триместру,
обмежений.
Даних,
отриманих з
досліджень
на тваринах,
недостатньо.

Гідрохлоротіазид
проникає
крізь плацентарний
бар’єр. При
застосуванні
у ІІ та ІІІ триместрах
вагітності
гідрохлоротіазид
може
порушити
фетоплацентарний
кровообіг і
зумовлювати
жовтяницю у
плода або у
новонародженої
дитини,
електролітний
дисбаланс і
тромбоцитопенію.

Гідрохлоротіазид
не можна
застосовувати
для
лікування
набряків,
артеріальної
гіпертензії
чи
прееклампсії
у вагітних,
оскільки
замість
сприятливого
впливу на перебіг
захворювання
він підвищує
ризик
зменшення об’єму
плазми та
погіршує
матковоплацентарне
кровопостачання.

Гідрохлоротіазид
не слід
використовувати
для
лікування
есенціальної  артеріальної
гіпертензії
у вагітних.

Гідрохлоротіазид
протипоказано
застосовувати
у період
вагітності.

Годування
груддю

За деякими
фармакокінетичними
даними, дуже
низькі
концентрації
лікарського
засобу
проникають у
грудне
молоко (див.
розділ
«Фармакокінетика»).
Хоча такі
концентрації
і вважаються
клінічно незначними,
застосування
лікарського
засобу не
рекомендується
під час
годування
груддю
новонароджених
через гіпотетичний
ризик
ефектів з
боку серцево-судинної
системи та
нирок, а
також через недостатній
досвід
такого
застосування.
Якщо його
застосування
вкрай
необхідне, годування
груддю необхідно
припинити.

Здатність
впливати на
швидкість
реакції при
керуванні
автотранспортом
або іншими механізмами.

Під час
керування
автомобілем
та іншими механічними
засобами
слід бути обережними
та
враховувати
можливість
виникнення
небажаних
реакцій з боку
нервової
системи,
включаючи
запаморочення
або сонливість.

Спосіб
застосування
та дози.

При
артеріальній
гіпертензії.

Початкова
доза
препарату – 1
таблетка 1 раз на
добу. Якщо
бажаний
ефект не
досягається,
то добову
дозу слід
підвищувати
до 2 таблеток 1
раз на добу.
Максимальна
доза – 2
таблетки на
добу.

При
нирковій
недостатності.

Для
пацієнтів із
порушенням
функції нирок,
помірній або
вираженій
нирковій
недостатності
(при рівні
кліренсу
креатиніну 30
мл/хв і нижче)
тіазиди
можуть
виявитися
недостатньо
ефективними.

Якщо рівень
креатиніну у
діапазоні
від > 30 до < 80
мл/хв,
Еналозид® 12,5
слід
застосовувати
лише після
попереднього
визначення
дози кожного
з компонентів.

Рекомендована
початкова
доза
еналаприлу
малеату, що
застосовується
окремо, при
легкому
порушенні
функції
нирок
становить
від 5 до 10 мг.

Попереднє
лікування
діуретиками.

Якщо
пацієнт вже
отримує
діуретики,
рекомендується
відмінити
лікування
або зменшити
дозу
діуретика
принаймні за
2–3 дні до
початку
терапії
Еналозидом®
12,5, щоб
уникнути різкого
зниження
артеріального
тиску. Симптоматична
артеріальна
гіпотензія
може виникнути
на початку
терапії
Еналозидом®
12,5, вона
частіше
спостерігається
у пацієнтів‚
у яких
попередня
терапія
діуретиками спричинила
порушення
водно-електролітного
балансу.

Діти. Безпека
та
ефективність
застосування
препарату
дітям не
встановлені.

Передозування.

Лікування –
симптоматичне
і
підтримуюче. Застосування
препарату
слід
припинити і ретельно
обстежити
пацієнта.
Запропоновані
заходи
включають:
провокування
блювання,
якщо
препарат
було
прийнято
нещодавно, а
також
корекцію
дегідратації,
електролітного
дисбалансу
та
артеріальної
гіпотензії
за допомогою
загальноприйнятих
заходів.

Еналаприлу
малеат.
Основним
проявом
передозування
є виражена
артеріальна
гіпотензія,
що виникає
протягом 6
годин після
прийому
препарату і
супроводжується
блокадою ренін-ангіотензинової
системи та
ступором. Симптоми,
пов’язані з
передозуванням
інгібіторами
АПФ, можуть
включати
циркуляторний
шок,
електролітний
дисбаланс,
гіпервентиляцію
легенів,
тахікардію,
прискорене
серцебиття,
запаморочення,
тривожність
та кашель.
Рівні еналаприлу
у плазмі
крові, які
перевищують
у  100 і 200
разів
максимальні
рівні, що
досягаються
при прийомі
терапевтичних
доз, реєструвалися
після прийому
відповідно 300
мг і 440 мг еналаприлату.
При появі
артеріальної
гіпертензії
може бути необхідним
введення
ангіотензину
ІІ та/або
внутрішньовенне
введення
катехоламінів.

Рекомендованим
лікуванням
при передозуванні
є
внутрішньовенне
введення 0,9 %
розчину
натрію
хлориду.
Еналаприл
може бути
виведений із
системного
кровообігу
за допомогою
гемодіалізу.

При
брадикардії,
що
резистентна
до терапевтичних
засобів,
показана
терапія за
допомогою
кардіостимулятора.

Гідрохлоротіазид.
Найчастішими
симптомами передозування
є прояви
гіпокаліємії,
гіпохлоремії,
гіпонатріємії
і дегідратації
внаслідок
надмірного
діурезу. Якщо
також
застосовувати
препарат
дигіталісу,
гіпокаліємія
може
посилити
прояви серцевої
аритмії.
Також
проявами
передозування
може бути
тахікардія,
артеріальна
гіпотензія,
шок,
слабкість,
сплутаність
свідомості,
запаморочення,
спазми
м’язів,
парестезія,
виснаження,
розлади
свідомості,
нудота,
блювання,
спрага,
поліурія,
олігурія,
анурія, алкалоз,
підвищений
рівень азоту
сечовини в
крові (в
основному
ниркова
недостатність).

Слід постійно
контролювати
важливі показники
життєдіяльності,
концентрації
електролітів
та рівень
креатиніну в
сироватці
крові.

Побічні
реакції.

Найчастішими
побічними
реакціями
були запаморочення
і підвищена
втомлюваність,
що зазвичай
зникали при
зниженні дози
і рідко
вимагали
відміни лікарського
засобу.

Іншими
побічними
реакціями (1–2 %)
були: м’язові
судоми,
нудота,
астенія, ортостатичні
ефекти,
включаючи
артеріальну
гіпотензію;
головний
біль, кашель
та імпотенція.

Нижче
наведено
побічні
реакції, про
які повідомлялося,
зокрема, під
час
застосування
окремо
еналаприлу
або
гідрохлоротіазиду,
під час
клінічних
досліджень
або після
виходу препарату
на ринок.

З
боку
серцево-судинної
системи: неортостатична
гіпотензія,
пальпітація,
тахікардія, біль
у грудній
клітці.

З
боку
шлунково-кишкового
тракту:
панкреатит,
діарея,
блювання,
диспепсія, абдомінальний
біль,
пептичні
виразки, метеоризм,
запор,
сухість у
роті, афтозні
виразки.

З
боку
нервової
системи/ психіки:
синкопе, безсоння,
сонливість,
парестезії,
запаморочення,
вертиго,
втомлюваність,
нездужання,
нервозність,
парез
(внаслідок
гіпокаліємії).

З
боку органів
дихання: диспное,
алергічний
альвеоліт.

З
боку шкіри:
синдром
Стівенса – Джонсона,
висипання,
свербіж,
посилена пітливість,
діафорез,
фоточутливість
або інші
дерматологічні
реакції.

З
боку системи
крові: зниження
рівня
гемоглобіну,
гематокриту, зменшення
кількості
тромбоцитів
і лейкоцитів,
рідко –
нейтропенія,
тромбоцитопенія,
пригнічення
функції
кісткового
мозку.

З
боку нирок та
сечовивідних
шляхів:
порушення
функції
нирок,
ниркова
недостатність,
протеїнурія.

З
боку
репродуктивної
системи:
зниження
лібідо.

Метаболічні
розлади: подагра.

З
боку органів
слуху та
вестибулярного
апарату: шум у
вухах.

Інші:
симптомокомплекс,
що може
включати такі
симптоми:
гарячка,
серозит,
васкуліт,
міалгія/міозит
і артралгія/артрит,
позитивний
тест на
антинуклеарні
антитіла
(АНА),
збільшення
ШОЕ, еозинофілія,
лейкоцитоз.

Реакції
гіперчутливості: рідко
повідомлялося
про випадки
ангіоневротичного
набряку
обличчя, кінцівок,
губ, язика,
голосової
щілини та/або
гортані (див.
розділ
«Особливості
застосування»).
Дуже рідко
повідомлялося
про інтестинальний
ангіоневротичний
набряк при
застосуванні
інгібіторів
АПФ,
включаючи
еналаприл.

Зміни
лабораторних
показників:
гіперглікемія,
гіперурикемія,
гіпокаліємія,
підвищення
рівня азоту, сечовини
крові та
креатиніну
сироватки крові,
підвищення
рівня
печінкових
ферментів
та/або
білірубіну у
сироватці
крові. Ці
симптоми, як
правило,
носять оборотний
характер при
відміні
препарату.
Відзначалися
випадки
гіперкаліємії,
гіпохлоремічного
алкалозу,
гіпомагніємії,
гіперкальціємії,
підвищення
рівнів холестерину
та тригліцеридів
крові. Вплив
на
результати таких
лабораторних
показників:

–
препарат
може
знижувати
рівень
зв’язаного з
білками йоду
у плазмі
крові;

–
препарат
здатний
підвищувати
концентрацію
вільного
білірубіну в
сироватці
крові;

–
через
вплив на
обмін
кальцію
тіазиди можуть
впливати на
результати
оцінки
функцій паращитовидних
залоз, тому
перед
обстеженням
оцінки їхньої
функції
лікування
препаратом
слід
припинити.

Додаткові
побічні
реакції, що
спостерігалися
при
застосуванні
окремих
компонентів
препарату і
можуть бути
потенційними
побічними
ефектами лікарського
засобу Еналозид®
12,5

Еналаприл.

З
боку
шлунково-кишкового
тракту: ілеус,
анорексія,
зміна смакових
відчуттів,
стоматит,
глосит, нудота.

З
боку
гепатобіліарної
системи:
печінкова
недостатність,
гепатит
(гепатоцелюлярний
або
холестатичний),
холецистит,
печінковий
некроз,
холестаз.

З
боку
нервової
системи/ психіки:
депресія,
сплутаність
свідомості,
розлади сну,
аномальні
сновидіння,
астенія.

З
боку органів
дихання:
легеневі
інфільтрати,
бронхоспазм/астма,
біль у горлі
та
охриплість
голосу,
ринорея.

З
боку
серцево-судинної
системи:
порушення
серцевого
ритму,
стенокардія,
ортостатична
гіпотензія,
інфаркт
міокарда або
інсульт
(можливо,
внаслідок
надмірної
артеріальної
гіпотензії у пацієнтів
групи
високого
ризику),
феномен Рейно.

З
боку шкіри та
слизових
оболонок:
фоточутливість,
алопеція,
еритродермія,
токсичний
епідермальний
некроліз,
мультиформна
еритема,
ексфоліативний
дерматит,
пухирчатка.

З
боку системи
крові: апластична
та
гемолітична
анемія,
гіпонатріємія.

З
боку імунної
системи:
кропив’янка,
анафілактичний
шок, аутоімунні
порушення.

Метаболічні
розлади:
гіпоглікемія.

Інші:
нечіткість
зору, лімфаденопатія,
олігурія,
синдром
порушення секреції
антидіуретичного
гормону,
м’язові
судоми.

Гідрохлоротіазид.

З
боку
серцево-судинної
системи: аритмія.

З
боку
гепатобіліарної
системи:
жовтяниця (внутрішньопечінкова,
холестатична),
печінковий
некроз, холестаз,
холецистит.

З
боку
шлунково-кишкового
тракту:
анорексія,
подразнення
шлунка,
сіалоденіт, зміна
смакових
відчуттів,
нудота.

Метаболічні
розлади:
глюкозурія, гіпохлоремічний
алкалоз (що
може індукувати
печінкову
енцефалопатію
або печінкову
кому),
гіперурикемія
(що може
провокувати
подагричні
напади у
пацієнтів з
асимптомним
перебігом захворювання),
гіпоглікемія,
зниження
глюкозотолерантності
(що може
зумовити
маніфестацію
латентного
цукрового
діабету).

З
боку системи
крові:
лейкопенія,
агранулоцитоз,
тромбоцитопенія,
апластична
та
гемолітична
анемія.

З
боку імунної
системи:
анафілактична
реакція,
кропив’янка.

З
боку шкіри та
слизових
оболонок:
фоточутливість,
некротизуючий
ангіїт (васкуліт),
токсичний
епідермальний
некроліз.

З
боку органів
зору:
ксантопсія,
транзиторне
порушення
зору.

З
боку органів
дихання:
респіраторний
дистрес
(включаючи
пневмонію і
набряк
легень).

З
боку
нервової
системи/ психіки:
неспокій,
дезорієнтація,
зміни
настрою, виснаження.

Зміни
лабораторних
показників: електролітний
дисбаланс (включаючи
гіпонатріємію).

Інші: гарячка,
інтерстиціальний
нефрит,
спазми м’язів,
судоми,
відчуття
спраги,
статеві розлади.

Пухлини
доброякісні,
злоякісні та
неуточнені (у
тому числі
кісти та
поліпи).

Частота
«невідома»: немеланомний
рак шкіри
(базальноклітинна
карцинома та
плоскоклітинна
карцинома).

Опис виділених
побічних
реакцій

Немеланомний
рак шкіри: за даними
епідеміологічних
досліджень, спостерігається
залежність
виникнення
немеланомного
раку шкіри
від сукупної
дози
гідрохлоротіазиду(сукупний
доза-ефект) (див.
«Особливості
застосування»).

Термін
придатності. 2 роки.

Не
застосовувати
препарат
після
закінчення
терміну
придатності,
вказаного на
упаковці.

Умови
зберігання.

Зберігати
в
оригінальній
упаковці при
температурі
не вище 25 °С.

Зберігати
у
недоступному
для дітей
місці.

Упаковка.

По 10
таблеток у
блістері. По 2
або 3
блістери у пачці.

Категорія
відпуску. За
рецептом.

Виробник.

ПАТ «Фармак».

Місцезнаходження
виробника та
його адреса місця
провадження
діяльності.

Україна, 04080, м.
Київ, вул.
Фрунзе, 74.

ИНСТРУКЦИЯ

по медицинскому применению лекарственного
средства

ЭНАЛОЗИД® 12,5

(ЕNALOZID 12,5)

Состав:

действующие
вещества: эналаприл,
гидрохлоротиазид;

1
таблетка
содержит: эналаприла
малеата в
пересчете на
100 % вещество – 10 мг,
гидрохлоротиазида
в пересчете
на 100 % вещество
– 12,5
мг;

вспомогательные
вещества: лактозы
моногидрат,
крахмал
картофельный,
повидон,
кальция
стеарат.

Лекарственная
форма. Таблетки.

Основные
физико-химические
свойства:
таблетки
белого или
белого с
кремовым оттенком
цвета, с
плоской
поверхностью,
фаской и
риской или
без риски.

Фармакотерапевтичеcкая
группа. Комбинированные
препараты
ингибиторов АПФ.
Эналаприл
и диуретики. Код ATХ C09B A02.

Фармакологические
свойства.

Фармакодинамика.

Лекарственное
средство представляет
собой
комбинацию
ингибитора
ангиотензинпревращающего
фермента (эналаприла
малеат) и
диуретика
(гидрохлоротиазид).

Ангиотензинпревращающий
фермент (АПФ) –
это
пептидиловая
дипептидаза,
которая
катализирует
превращение
ангиотензина
I в
прессорную
субстанцию ангиотензин
II. После
абсорбции
эналаприл гидролизуется
до
эналаприлата,
который ингибирует
АПФ.
Подавление
АПФ приводит
к уменьшению
уровня в
плазме крови
ангиотензина
II, что
приводит к
увеличению
активности
ренина
плазмы крови
(из-за
подавления
негативной
обратной
связи при
высвобождении
ренина) и
уменьшению
секреции
альдостерона.

АПФ
идентичен
кининазе ІІ.
Эналаприл
может также
блокировать
распад
брадикинина,
который
является
мощным вазодепрессорным
пептидом.
Однако роль
этого факта в
терапевтических
эффектах
эналаприла
остается
неизвестной.
В то время
как механизм,
по которому
эналаприл
снижает
артериальное
давление, прежде
всего
связывают с
угнетением
активности
ренин-ангиотензин-альдостероновой
системы, которая
играет
основную
роль в
регуляции
артериального
давления,
эналаприл
может
проявлять
антигипертензивный
эффект даже у
пациентов с
низкорениновой
гипертензией.

Гидрохлоротиазид
(ГХТЗ)– это
мочегонное и
антигипертензивное
средство,
повышающее
активность
ренина
плазмы крови.
Антигипертензивные
эффекты двух
компонентов
являются аддитивными
и, как
правило,
длятся 24 часа.
Хотя один
эналаприл
проявляет
гипотензивное
действие
даже у
пациентов с
низкорениновой
гипертензией,
одновременное
применение с
гидрохлоротиазидом
у таких
пациентов
приводит к
большему
снижению
артериального
давления.
Компонент
эналаприла в
препарате, как
правило,
ослабляет
уменьшение
калия, вызванное
приемом
гидрохлоротиазида.

Фармакокинетика.

Эналаприла
малеат

После
перорального
приема
эналаприл
быстро
абсорбируется,
достигая
максимальных
концентраций в
сыворотке
крови в
течение 1
часа. Основываясь
на
показателе
выведения с
мочой, объем
абсорбции
эналаприла
при пероральном
применении
составляет
примерно         60 –
70 %.

После
абсорбции
эналаприл
быстро и
экстенсивно
гидролизируется
до эналаприлата
– мощного
ингибитора
ангиотензинпревращающего
фермента.
Максимальные
концентрации
эналаприлата
в сыворотке
крови
достигаются
через 3–4
часа после
перорального
применения
эналаприла
малеата.
Выводится
эналаприл
главным
образом
почками.
Основными
компонентами
в моче является
эналаприлат, который
составляет
примерно 40 % от
дозы, и
эналаприл в
неизмененном
виде. За
исключением
преобразования
в эналаприлат
признаков
существенного
метаболизма
эналаприла
нет. Профиль
концентрации
эналаприлата
в сыворотке
крови характеризуется
пролонгированной
терминальной
фазой, что,
вероятно,
связано со
связыванием
АПФ. У лиц с
нормальной
функцией
почек
равновесное
состояние
концентраций
эналаприлата
в сыворотке крови
достигается
на 4-й день перорального
приема
эналаприла.
Эффективный
полупериод
кумуляции
эналаприлата
после
многократного
перорального
применения
эналаприла
составляет 11
часов. Прием
пищи не
влияет на
абсорбцию
эналаприла в
желудочно-кишечном
тракте. Объем
абсорбции и
гидролиз
эналаприла
подобны при
приеме
различных
доз в
пределах рекомендованного
терапевтического
диапазона.

Гидрохлоротиазид

При
мониторинге
уровней в
плазме крови
в течение по
крайней мере
24 часов
период
полувыведения
из плазмы
составлял 5,6–14,8
часа.
Гидрохлоротиазид
не
метаболизируется,
но быстро
выводится
почками. При
пероральном
применении
как минимум 61 %
дозы
выводится в
неизмененном
виде в течение
24 часов.
Гидрохлоротиазид
проникает через
плацентарный
и не
проникает
через гематоэнцефалический
барьер.

Эналаприл/гидрохлоротиазид

Одновременное
многократное
применение эналаприла
и
гидрохлоротиазида
незначительно
влияет или
вообще не
влияет на
биодоступность
этих
препаратов.
Комбинированная
таблетка
биоэквивалентна
отдельным ее
компонентам,
применяемым
одновременно.

Клинические
характеристики.

Показания. Лечение
артериальной
гипертензии
у пациентов,
которым
показана
комбинированная
терапия.

Противопоказания.

-
Повышенная
чувствительность
к эналаприлу
и другим
ингибиторам
ангиотензинпревращающего
фермента
(АПФ),
гидрохлоротиазиду
и к другим
производным
сульфонамидов
или другим
компонентам лекарственного
средства.

-
Наличие в
анамнезе
ангионевротического
отека,
связанного с лечением
ингибиторами
ангиотензипревращающего
фермента.

- Наследственный
или
идиопатический
ангионевротический
отек.

- Тяжелые
нарушения
функции
почек (клиренс
креатинина
менее 30 мл/мин
или уровень
креатинина в
сыворотке
крови
превышает 265
мкмоль/л (3 мг/100
мл)).

- Стеноз
почечной
артерии.

- Противопоказано
при
проведении
гемодиализа.

-
Клиническое
состояние
после
трансплантации
почки.

-
Тяжелые
нарушения
функции
печени.

-
Анурия,
первичный
гиперальдостеронизм.

-
Резистентная
к лечению
гипокалиемия
или гиперкалиемия.

-
Рефрактерная
гипонатриемия.

-
Симптомная
гиперурикемия
(подагра).

- Беременным
или женщинам,
которые
планируют
забеременеть
(см.
«Применение
в период беременности
или
кормления
грудью»).

Не
следует
применять
эналаприл с
препаратами,
содержащими
алискирен,
пациентам с сахарным
диабетом или
с нарушением
функции
почек (СКФ < 60
мл/мин/1,73 м2).

Взаимодействие
с другими
лекарственными
средствами и
другие виды
взаимодействий.

Еналаприла
малеат и
гидрохлоротиазид

Другие
антигипертензивные
препараты.

Сопутствующее
применение бета-блокаторов,
метилдопы, блокаторов
кальциевых
каналов
может
повышать
гипотензивный
эффект препарата.
Одновременное
применение
нитроглицерина
и других
нитратов или
вазодилататоров
может
дополнительно
снизить артериальное
давление.

Ганглиоблокаторы
или адреноблокаторы
в сочетании с
эналаприлом
следует
вводить
только при
условии
тщательного
наблюдения за
состоянием
пациента.

Препараты
лития

Диуретики
или
ингибиторы
АПФ снижают
почечный
клиренс
лития и
значительно
повышают
риск
интоксикации
литием,
поэтому
одновременное
применение
не рекомендуется.

Нестероидные
противовоспалительные
препараты
(НПВП),
включая селективные
ингибиторы
ЦОГ-2,
ацетилсалициловую
кислоту > 3
г/сут и
неселективные
НПВП,
могут
ослаблять
антигипертензивные
эффекты
ингибиторов
АПФ, эффекты
диуретиков и/ или
других
антигипертензивных
препаратов. У
некоторых
пациентов с
нарушением
функции
почек (например,
пациенты
пожилого
возраста или
пациенты с
дегидратацией,
включая тех,
кто получает лечение
диуретиками),
которые
применяют НПВП,
включая
ингибиторы
ЦОГ-2,
одновременное
применение
антагонистов
рецепторов
ангиотензина
II и
ингибиторов
АПФ вызывает
аддитивный
эффект на
повышение уровня
калия
в сыворотке
крови с
дальнейшим
ухудшением
функции
почек,
включая
возможную
острую почечную
недостаточность.
Такие
эффекты, как
правило,
обратимы.
Поэтому
такую
​​комбинацию
следует
вводить с
осторожностью
пациентам с
нарушениями
функции
почек. Пациенты
должны
потреблять
достаточное количество
жидкости.
Необходим
тщательный
контроль
функции
почек в
начале
сопутствующей
терапии и
периодически
в течение
такого
лечения.

Эналаприл

Калийсберегающие
диуретики и
калиевые добавки.

Ингибиторы
АПФ могут
усиливать
вызванную
калийсберегающими
диуретиками
гиперкалиемию.
Применение
калийсберегающих
диуретиков
(например
спиронолактона,
эплеренона, триамтерена
или амилорида),
а также
применение
пищевых
добавок или
солевых
заменителей,
содержащих
калий, может
привести к
существенному
повышению
уровня калия
в сыворотке
крови. Если
приведенные
выше
средства
показаны в
связи с гипокалиемией,
их следует применять
с
осторожностью,
регулярно
определяя
уровень
калия в
сыворотке
крови (см. раздел
«Особенности
применения»).

Диуретики
(тиазиды или
петлевые
диуретики).

Предварительное
лечение
диуретиками
в высоких
дозах может
привести к
снижению объема
циркулирующей
крови и повышению
риска
артериальной
гипотензии в
начале
терапии
эналаприлом (см.
раздел
«Особенности
применения»).
Гипотензивные
эффекты
можно
уменьшить путем
прекращения
приема
диуретика,
увеличения
объема
потребления
соли или начиная
лечение с
низких доз
препарата.

Трициклические
антидепрессанты/ антипсихотические
средства/ наркотики.

Одновременное
применение
анестетиков,
трициклических
антидепрессантов
и антипсихотических
средств с
ингибиторами
АПФ может
привести к
дальнейшему
снижению артериального
давления.

Препараты
золота.

Единичные
реакции,
подобные реакциям на
нитриты (симптомы
вазодилатации,
в том числе
приливы, отек
лица, головокружение,
тошнота,
рвота и
артериальная
гипотензия),
наблюдались
у пациентов,
лечившихся
инъекционными
препаратами
золота
(натрия
ауротиомалат)
и совместно
ингибитором
АПФ, в том
числе
эналаприлом.

Совместный
прием
ингибиторов
АПФ и ингибиторов
mTOR (например,
темсиролимуса,
сиролимуса,
эверолимуса)
может
повышать риск
возникновения
ангионевротического
отека (см. раздел
«Особенности
применения).

Симпатомиметики.

Симпатомиметики
могут
уменьшить
антигипертензивный
эффект
ингибиторов
АПФ.

Алкоголь

Алкоголь
усиливает
гипотензивный
эффект
ингибиторов
АПФ.

Антидиабетические
препараты.

Эпидемиологические
исследования
указывают на
то, что
сопутствующее
применение
ингибиторов
АПФ и антидиабетических
средств
(инсулины,
пероральные
гипогликемические
средства)
может повысить
эффект
снижения
глюкозы в
крови с риском
гипогликемии.
Такой эффект,
вероятно,
будет иметь
место в
течение первых
недель
сопутствующего
лечения и у
пациентов с
нарушением
функции
почек.

Ацетилсалициловая
кислота,
тромболитики,
бета-блокаторы.

Эналаприл
можно с
осторожностью
применять вместе
с
ацетилсалициловой
кислотой (когда
ее применяют
как
тромболитическое
средство),
тромболитическими
средствами и
бета-блокаторами.

Сопутствующая
терапия
ингибитором
АПФ и антагонистом
рецепторов
ангиотензина.

Сообщалось,
что у
пациентов с
подтвержденной
атеросклеротической
болезнью,
сердечной
недостаточностью
или сахарным
диабетом с
поражением
органов-мишеней
сопутствующая
терапия
ингибитором
АПФ и антагонистом
рецепторов
ангиотензина
ассоциируется
с высокой
частотой
появления артериальной
гипотензии,
синкопе,
гиперкалиемии
и ухудшения
функции
почек
(включая
острую
почечную недостаточность)
по сравнению
с таковой при
применении
только
препарата
ренин-ангиотензин-альдостероновой
системы.
Двойная
блокада
(например,
комбинированием
ингибитора
АПФ с
антагонистом
рецепторов
ангиотензина
II) должна
ограничиваться
индивидуально
определенными
случаями и
сопровождаться
тщательным
мониторингом
функции
почек, уровня
калия и
артериального
давления.

Гидрохлоротиазид

Нижеприведенные
лекарственные
средства
могут
взаимодействовать
с тиазидными
диуретиками
при их одновременном
применении:

Недеполяризующие
миорелаксанты
(например,
тубокурарин).

Возможно
усиление
чувствительности
к действию
миорелаксантов.

Алкоголь,
барбитураты,
наркотические
анальгетики.

Может
происходить
потенцирование
ортостатической
гипотензии.

Антидиабетические
препараты
(пероральные
противодиабетические
средства и
инсулин).

На фоне
лечении
тиазидами
возможно
снижение
глюкозотолерантности.
Может
возникнуть
потребность
в изменении
дозировки.
Метформин
следует
применять с
осторожностью
из-за риска
возникновения
лактатацидоза
вследствие
возможной
почечной
недостаточности,
связанной с
приемом
гидрохлоротиазида.

Холестирамин
и смолы
колестипола.

Анионно-обменные
смолы могут
уменьшить всасывание
гидрохлоротиазида.
Однократные
дозы холестирамина
или смол
колестипола
снижают
всасывание
гидрохлоротиазида
из
желудочно-кишечного
тракта
соответственно
на 85 % и 43 %.

Удлинение
интервала QT
(например,
прокаинамид,
амиодарон,
соталол).

Повышенный
риск
тахикардии
типа «пируэт».

Сердечные
гликозиды.

Гипокалиемия
может
повысить
чувствительность
или увеличить
клинический
ответ сердца
на
токсичность
дигиталиса
(например,
повышенная
желудочковая
возбудимость).

Амфотерицин
В
(парентерально),
кортикостероиды,
адренокортикотропный
гормон,
стимулирующие
слабительные
средства или глицирризин
(обнаруженный в лакрице).

Гидрохлоротиазид
может
усиливать
нарушения
электролитного
баланса,
преимущественно
гипокалиемию.

Калийуретические
диуретики
(например,
фуросемид),
карбеноксолон, слабительные
средства (в
случае
злоупотребления).

Гидрохлоротиазид
может вызвать
повышение
потери калия
и/или магния.

Прессорные
амины
(например,
адреналин).

Тиазиды
могут
снизить
реакцию в
ответ на прессорные
амины, но не
настолько,
чтобы
исключать
сопутствующий
прием.

Цитотоксические
препараты
(например,
циклофосфамид,
метотрексат).

Тиазиды,
включая
гидрохлоротиазид,
могут снижать
выведение
цитотоксических
лекарственных
средств
почками и
усилить их
миелосупрессивный
эффект.

Ингибиторы
простагландин-синтазы.

У
некоторых
пациентов их
применение
может
уменьшать
диуретические,
натрийуретические
и
антигипертензивные
эффекты
диуретиков.

Лекарственные
средства,
применяемые
для лечения
подагры
(пробенецид,
сульфинпиразон
и
аллопуринол).

Может
потребоваться
коррекция
доз лекарственных
средств,
способствующих
выведению
мочевой
кислоты,
поскольку
гидрохлоротиазид
может
повышать
концентрацию
мочевой
кислоты в
сыворотке
крови. Может
возникнуть
необходимость
в увеличении
дозы
пробенецида
или
сульфинпиразона.
Одновременный
прием
тиазидов
может повышать
частоту
возникновения
случаев
гиперчувствительности
к
аллопуринолу.

Салицилаты.

В
случае
приема
высоких доз
салицилатов
гидрохлоротиазид
может
усиливать их
токсическое
действие на
центральную
нервную систему.

Метилдопа.

Есть
отдельные
сообщения о
возникновении
гемолитической
анемии при
одновременном
применении
гидрохлоротиазида
и метилдопы.

Циклоспорин.

При
одновременном
применении
циклоспорина
может
усиливаться
гиперурикемия
и возрастать
риск
осложнений наподобие
подагры.

Антихолинергические
средства
(например,
атропин,
бипериден).

Увеличивают
биодоступность
тиазидных
диуретиков
вследствие
снижения
моторики
желудочно-кишечного
тракта и скорости
опорожнения
желудка.

Алкоголь
(этанол),
барбитураты,
наркотические
средства или
антидепрессанты.

Могут
приводить к
усилению
ортостатической
гипотензии.

Другие
гипотензивные
средства.

Аддитивный
эффект.

Гликозиды
наперстянки.

Гипокалиемия
или
гипомагниемия,
индуцированная
приемом
тиазидов,
может
привести к
развитию
сердечной
аритмии,
вызванной
гликозидами
наперстянки.

Лекарственные
препараты, на
которые влияет
изменение содержания
калия в
сыворотке
крови.

Периодический
контроль
содержания
калия в
сыворотке
крови и ЭКГ
рекомендованы
при
одновременном
приеме
лозартана/гидрохлоротиазида
с
лекарственными
средствами,
на которые
влияет
изменение
содержания
калия в
сыворотке
крови
(например,
гликозиды
наперстянки
и антиаритмические
препараты), а
также с нижеприведенными
средствами (в
том числе с
антиаритмическими
), которые
вызывают
тахикардию
типа «пируэт»,
при этом
гипокалиемия
является
фактором риска
развития тахикардии
типа «пируэт»
(желудочковой
тахикардии):

•
антиаритмические
препараты
класса Ia (например,
хинидин,
гидрохинидин,
дизопирамид);

•
антиаритмические
препараты
класса III (например,
амиодарон,
соталол,
дофетилид,
ибутилид);

•
некоторые
антипсихотические
средства (например,
тиоридазин,
хлорпромазин,
левомепромазин, трифлупиразин,
циамемазин,
сульпирид,
сультоприд,
амисульприд,
тиаприд,
пимозид,
галоперидол,
дроперидол);

•
другие
препараты
(например,
бепридил, цизаприд,
дифеманил,
эритромицин
для внутривенного
введения,
галофантрин,
мизоластин,
пентамидин,
терфенадин,
винкамицин
для
внутривенного
введения).

Соли
кальция.

Тиазидные
диуретики
могут
увеличивать
содержание
кальция в
сыворотке
крови вследствие
снижения его
выведения.
При необходимости
назначения
препаратов кальция
дозу следует
подбирать,
контролируя
содержание
кальция в
сыворотке
крови.

Влияние
на
результаты
лабораторных
исследований.

Благодаря
влиянию на
метаболизм
кальция тиазиды
могут влиять
на
результаты
оценки функции
паращитовидных
желез (см. раздел
«Особенности
применения»).

Карбамазепин.

Учитывая
риск
симптоматической
гипонатриемии,
необходимо
осуществлять
клинический
и биологический
мониторинг.

Йодсодержащие
контрастные
средства.

В
случае
индуцированной
диуретиками
дегидратации
повышается
риск развития
острой
почечной
недостаточности,
преимущественно
при
применении
высоких доз
контрастных
средств.
Пациенты
требуют
регидратации
до введения
йодсодержащих
препаратов.

Нестероидные
противовоспалительные
препараты
(НПВП), включая
селективные
ингибиторы
циклооксигеназы-2
(ЦОГ-2),
ацетилсалициловую
кислоту > 3
г/сут и
неселективные
НПВП.

При
одновременном
применении
НПВП могут ослаблять
антигипертензивный
эффект гидрохлоротиазида
и усиливать
влияние гидрохлоротиазида
на уровень
калия в
сыворотке
крови.

Бета-блокаторы
и диазоксид.

Одновременное
применение
тиазидных
диуретиков, в
том числе
гидрохлоротиазида,
с бета-блокаторами
может
повышать
риск гипергликемии.
Тиазидные
диуретики,
включая гидрохлоротиазид,
могут
усиливать
гипергликемический
эффект
диазоксида.

Амантадин.

Тиазиды,
включая
гидрохлоротиазид,
могут увеличивать
риск
побочных
эффектов, вызванных
амантадином.

Особенности
применения.

Эналаприл
и
гидрохлоротиазид

Артериальная
гипотензия и
дисбаланс
электролитов.

Симптоматическую
артериальную
гипотензию редко
наблюдают у
пациентов с
неосложненной
артериальной
гипертензией.
Среди
пациентов с
артериальной
гипертензией,
получающих
Эналозид® 12,5,
артериальная
гипертензия
развивается чаще
у пациентов с
нарушением водно-электролитного
обмена,
например,
вследствие
терапии
диуретиками,
ограничения
употребления
соли,
диализа,
диареи или
рвоты. В
таком случае
необходимо
проводить
регулярный
контроль
уровня
электролитов
в сыворотке
крови. Симптоматическая
артериальная
гипотензия
развивалась
чаще у
пациентов с
более тяжелыми
формами
сердечной
недостаточности,
которым
применяли
высокие дозы
петлевых
диуретиков, с
гипонатриемией
или нарушениями
функции
почек. Таким
пациентам лечение
следует
начинать под
наблюдением врача.

Пациентов
следует
обследовать
относительно
клинических
признаков
водного и
электролитного
дисбаланса, таких
как
дегидратация,
гипонатриемия,
гипохлоремический
алкалоз, который
может
индуцировать
печеночную
энцефалопатию
или
печеночную
кому;
гипомагниемия
или
гипокалиемия,
которые
могут
возникать
вследствие
диареи или
рвоты. У
таких
пациентов
следует
периодически
проверять  уровень
электролитов
в сыворотке крови.

Особенно
внимательным
должен быть
подход к
лечению
пациентов с
ишемической
болезнью
сердца или
цереброваскулярными
заболеваниями,
поскольку
чрезмерное
снижение
артериального
давления может
привести к
инфаркту
миокарда или
инсульту.

При
развитии
артериальной
гипотензии
пациента
следует
положить на
спину и, если
необходимо,
ввести
внутривенно
0,9 % раствор
натрия
хлорида.
Транзиторная
артериальная
гипотензия
при приеме
препарата не
является
противопоказанием
для лечения, которое
можно
продолжать
после
нормализации
артериального
давления и
восстановления
объема
жидкости.

У
некоторых
пациентов с
сердечной
недостаточностью
и нормальным
или
пониженным артериальным
давлением
препарат
может дополнительно
уменьшить
уровень
артериального
давления.
Такую
реакцию не
следует расценивать
как
основание
для
прекращения лечения.
В тех
случаях,
когда
артериальная
гипотензия
становится резистентной
к лечению,
следует снизить
дозу и/ или
прекратить
лечение
диуретиком и
или
препаратом
Эналозид® 12,5.

Двойная
блокада
ренин-ангиотензин-альдостероновой
системы (RAAS).

Двойная
блокада
(например,
при
добавлении ингибитора
АПФ к
антагонисту
рецептора
ангиотензина
II) должна ограничиваться
только отдельными
случаями с
тщательным
контролем
артериального
давления,
функции
почек и
уровня
электролитов.
Во время
нескольких
исследований
сообщалось, что
у пациентов с
установленным
атеросклеротическим
поражением
сосудов,
сердечной
недостаточностью
или диабетом
с поражением
органов-мишеней
двойная
блокада
ренин-ангиотензин-альдостероновой
системы связана
с высокой
частотой
артериальной
гипотензии,
обморочных
состояний,
гиперкалиемии
и ухудшения
функции
почек (в том
числе острой
почечной недостаточности)
по сравнению
с таковой при
применении
одного
препарата,
действующего
на ренин-ангиотензин-альдостероновую
систему. Не
следует
применять
эналаприл с
алискиреном
пациентам с
сахарным
диабетом или
с нарушением
функции
почек (СКФ < 60
мл/мин/1,73 м2) (см.
разделы
«Противопоказания»
или «Особенности
применения»).

Нарушение
функции
почек.

Сообщалось
о нарушении
функции
почек,
вызванном
эналаприлом,
особенно у
пациентов с
тяжелой
сердечной
недостаточностью
или заболеваниями
почек,
включая
стеноз почечных
артерий. Если
диагноз
установлен быстро
и проведено
соответствующее
лечение,
почечная
недостаточность,
связанная с терапией
эналаприлом,
обычно
обратима.

У
некоторых
пациентов с
артериальной
гипертензией
при
отсутствии почечной
недостаточности
в случае
приема
эналаприла
вместе с
диуретиком
наблюдается
повышение
уровня
мочевины и
креатинина в
сыворотке
крови. Может потребоваться
уменьшение
дозы эналаприла
и/или
прекращение
приема диуретиков.
В таком
случае
необходимо
учитывать
возможность существования
стеноза
почечных
артерий.

Гиперкалиемия.

Комбинация
эналаприла и
диуретика в
низких дозах
может
вызвать
гиперкалиемию.

Литий

Сопутствующий
прием
эналаприла и
лития обычно
не
рекомендуется.

Пациенты
пожилого
возраста.

Эффективность
и
переносимость
эналаприла
малеата и
гидрохлоротиазида,
которые применяются
одновременно,
подобны как у
пациентов
пожилого
возраста, так
и у младших
взрослых
пациентов с
артериальной
гипертензией.

Применение
детям.

Безопасность
и
эффективность
применения
препарата
детям не
установлены.

Эналаприл.

Аортальный
или
митральный
стеноз/гипертрофическая
кардиомиопатия

Как и
все
вазодилататоры,
ингибиторы
АПФ следует
назначать с
осторожностью
пациентам с
обструкцией
выходного
отверстия левого
желудочка и
обструкцией
пути оттока; их
приема
следует
избегать в
случае
кардиогенного
шока и
гемодинамически
значимой
обструкции.

Реноваскулярная
гипертензия.

У
пациентов с
двусторонним
стенозом
почечных
артерий или
со стенозом
аорты
единственной
здоровой
почки,
принимающих
ингибиторы АПФ,
существует
повышенный
риск
развития
артериальной
гипотензии.
Даже при
слабых
изменениях уровня
креатинина
сыворотки
крови может
ухудшиться
функция
почек. Лечение
этих
пациентов следует
начинать с
низких доз,
тщательно
корректируя
дозы и
контролируя
функцию
почек.

Пациенты,
находящиеся
на
гемодиализе.

У некоторых
пациентов, которым
применяли
диализ с
использованием
мембран с
высокой
проницаемостью
(например AN 69) и которых
одновременно
лечили
ингибиторами
АПФ,
развивались анафилактоидные
реакции.
Поэтому для
таких пациентов
рекомендуется
применение
диализных
мембран
другого типа
или
антигипертензивных
средств
другой
группы.

Пересадка
почек.

Опыт
применения лекарственного
средства
Эналозид® 12,5
пациентам с
недавно пересаженной
почкой
отсутствует.
Поэтому
лечение
препаратом
для них не
рекомендуется.

Нарушение
функции
печени.

Очень
редко с
применением
ингибиторов
АПФ
связывают
синдром,
который
начинается с холестатической
желтухи и
прогрессирует
до некроза
печени,
иногда с
летальным
исходом.
Механизм
этого
синдрома
неизвестен.
Пациентам,
получающим
ингибиторы АПФ,
при
возникновении
желтухи или
значительном
повышении уровня
печеночных
ферментов
следует
прекратить
их прием и
получить
соответствующую
медицинскую
помощь.

Нейтропения/агранулоцитоз.

Были
сообщения о
нейтропении/агранулоцитозе,
тромбоцитопении
и анемии у
пациентов,
получающих
терапию
ингибиторами
АПФ.
Нейтропения
редко
возникает у
пациентов с
нормальной
функцией
почек и без особых
факторов
риска.
Эналаприл
следует очень
осторожно
применять
пациентам с
коллагенозом,
при иммунонодепрессивной
терапии, при
лечении
аллопуринолом
или прокаинамидом,
особенно
если раньше
установлено
нарушение
функции
почек. У
некоторых из
таких
пациентов
развиваются
тяжелые
инфекции,
которые
иногда не
реагируют на
интенсивную
терапию антибиотиками.

При
применении
эналаприла
этим
пациентам
рекомендуется
периодический
контроль количества
лейкоцитов, а
пациент должен
информировать
врача о любых
признаках
инфекции.

Гиперкалиемия.

Во
время
лечения
ингибиторами
АПФ, включая
эналаприл, у
некоторых
пациентов
наблюдалось
повышение
уровня калия
в крови. Риск
возникновения
гиперкалиемии
повышен у
пациентов с
почечной недостаточностью,
с нарушенной
функцией
почек,
пациентов в
возрасте      > 70 лет, пациентов
с сахарным
диабетом,
транзиторными
состояниями,
в частности с
обезвоживанием,
острой
сердечной
декомпенсацией,
метаболическим
ацидозом, и в
случае сопутствующего
приема
калийсберегающих
диуретиков
(например спиронолактона,
эплеренона,
триамтерена
или амилорида);
при
использовании
пищевых
добавок или
солевых
заменителей,
содержащих
калий, а
также у
пациентов,
принимающих
другие препараты,
которые
могут
вызвать
повышение уровня
калия в
сыворотке
крови
(например гепарин).
В частности,
прием
калийсберегающих
диуретиков,
пищевых
добавок или
солевых
заменителей,
содержащих
калий, у пациентов
с нарушением
функции
почек может
привести к
значительному
повышению
уровня калия в
сыворотке
крови.
Гиперкалиемия
может вызвать
серьезные,
иногда летальные
аритмии. Если
сопутствующий
прием
эналаприла и
любого из
вышеупомянутых
препаратов
считается
необходимым,
их следует
применять с
осторожностью,
регулярно
контролируя
содержание
уровня калия
в сыворотке
крови (см. раздел
«Взаимодействие
с другими
лекарственными
средствами и
другие виды
взаимодействий»).

Гипогликемия.

Пациентам
с сахарным
диабетом,
принимающим
пероральные
антидиабетические
препараты
или инсулин,
необходим
тщательный
гликемический
контроль,
особенно в
первый месяц
лечения
ингибиторами
АПФ.

Повышенная
чувствительность/
ангионевротический
отек.

У некоторых
пациентов,
которых
лечили ингибиторами
ангиотензинпревращающего
фермента,
включая
Эналозид® 12,5,
появлялся
ангионевротический
отек лица, конечностей,
губ, языка,
голосовой
щели и/или
гортани. Он
может
возникать в
любое время в
течение лечения.
В таком случае
применение лекарственного
средства
Эналозид® 12,5
необходимо
немедленно
прекратить и
установить
постоянное
наблюдение
за пациентом,
чтобы
удостовериться
в полном
исчезновении
симптомов.
Даже если
отмечается
только отек
языка при
отсутствии
дыхательного
дистресса,
пациенту
может
понадобиться
длительное
наблюдение,
поскольку
лечение
антигистаминными
и
кортикостероидными
агентами
может быть
недостаточным.

Очень
редко
сообщалось о
летальном
ангионевротическом
отеке
гортани или
языка. При
возникновении
отека языка,
голосовой
щели или
гортани
вероятно
возникновение
обструкции
дыхательных
путей, особенно
у пациентов,
перенесших
операцию на
органах
дыхания. В
этих случаях
необходимо
применение
неотложной
терапии,
которая
может
включать подкожное
введение
раствора адреналина
1 : 1000 (0,3 – 0,5 мл) и/или меры
по
обеспечению свободной
проходимости
дыхательных
путей.

У
представителей
негроидной
расы, принимавших
ингибиторы
АПФ, чаще
возникал
ангионевротический
отек по сравнению
с пациентами
других рас.

Пациенты,
у которых
ранее
возникал ангионевротический
отек, который
не связывают
с
применением
ингибиторов
АПФ, могут
иметь
повышенный
риск его
возникновения
и при
применении
ингибиторов
АПФ.

Совместный
прием
ингибиторов
АПФ и ингибиторов
mTOR (мишени
рапамицина у
млекопитающих;
например,
темсиролимус,
сиролимус,
эверолимус)
может
повышать
риск
возникновения
ангионевротического
отека.

Анафилактоидные
реакции при
десенсибилизирующей
терапии.

Изредка
у пациентов,
получавших
ингибиторы
АПФ, при
проведении
десенсибилизации
аллергеном
из яда
перепончатокрылых,
развивались опасные
для жизни анафилактоидные
реакции.
Подобных
реакций
можно избежать,
если до
начала гипосенсибилизации
временно
прекратить
прием
ингибитора
АПФ.

Анафилактоидные
реакции при
аферезе ​​липопротеинов
низкой
плотности
(ЛПНП).

Редко
при аферезе ЛПНП
с помощью
декстрансульфата
у пациентов,
получающих
ингибиторы
АПФ, могут
проявляться
опасные для
жизни анафилактоидные
реакции.
Таких
реакций
можно избежать
при
временной
отмене
терапии ингибитором
АПФ перед каждым
аферезом.

Кашель.

Сообщалось
о
возникновении
кашля при лечении
ингибиторами
АПФ. Обычно
кашель носит
непродуктивный,
стойкий
характер и
прекращается
после отмены
препарата.
Кашель в связи
с лечением
ингибитором
АПФ необходимо
учитывать
при
дифференциальной
диагностике
кашля.

Хирургические
операции/ анестезия.

Во
время
больших
хирургических
операций или
при
анестезии с
применением
препаратов,
вызывающих
артериальную
гипотензию, эналаприл
блокирует
образование
ангиотензина
II вторично по
отношению к
компенсаторному
высвобождению
ренина. Если
при этом
развивается
артериальная
гипотензия,
которую
можно
объяснить
этими
механизмами
взаимодействия,
она корректируется
с помощью
увеличения
объема
жидкости.

Расовый
фактор.

Эналаприл
может менее
эффективно
снижать
артериальное
давление у
пациентов
негроидной
расы с
гипертензией,
чем у
пациентов другой
расы, что,
возможно,
объясняется
низким
уровнем
ренина в
крови этих
пациентов.

Гидрохлоротиазид

Нарушение
функции
почек.

Тиазиды
могут
оказаться
недостаточно
эффективными
диуретиками
для лечения
пациентов с нарушением
функции
почек, а также
когда
уровень
клиренса
креатинина 30
мл/мин и ниже
(то есть при
умеренной
или выраженной
почечной
недостаточности).

Таблетки
Эналозид® 12,5
не следует
назначать
пациентам с
почечной
недостаточностью
(клиренс
креатинина < 80
мл/мин), пока
титрование
отдельных
компонентов
препарата не
укажет на потребность
в дозах,
присутствующих
в
комбинированных
таблетках.

Нарушение
функции
печени.

Тиазиды
следует с
осторожностью
применять
пациентам с
нарушениями
функции
печени или
прогрессирующим
заболеванием
печени,
поскольку даже
при
незначительных
отклонениях
жидкостного
и
электролитного
баланса
может возникнуть
печеночная
кома.

Метаболические
и
эндокринные
эффекты.

Терапия
тиазидами
может изменять
толерантность
к глюкозе.
Может потребоваться
коррекция
доз антидиабетических
препаратов,
включая
инсулин.
Лечение
тиазидами
может
спровоцировать
проявления
латентного
диабета.

Тиазиды
могут
снижать
уровни
натрия, магния
и калия в
сыворотке
крови.

Повышение
уровня
холестерина
и
триглицеридов
может
ассоциироваться
с терапией
тиазидными
диуретиками;
однако в
течение
применения
малых доз (12,5 мг)
сообщалось о
минимальном
эффекте или о
его
отсутствии.

Тиазиды
могут
уменьшить
выведение
кальция с
мочой и вызвать
периодическое
незначительное
повышение
кальция в
сыворотке
крови.
Выраженная гиперкальциемия
может быть
проявлением скрытого
гиперпаратиреоидизма.
Применение
тиазидов
следует
прекратить
перед проведением
тестов по
функции
щитовидной железы.

Терапия
тиазидными
диуретиками
может
вызвать
гиперурикемию
и/или
обострение
подагры у
некоторых
пациентов.
Однако
эналаприл
может
повышать уровень
мочевой
кислоты в
моче и, таким
образом,
может
ослабить
гиперурикемический
эффект
гидрохлоротиазида.

Хотя
нет данных из
контролируемых
клинических
исследований
относительно
пациентов,
получающих
Эналозид® 12,5, у
них, как и у
пациентов,
получающих
терапию
диуретиками,
следует
регулярно
измерять
уровни электролитов
в сыворотке
крови.

Тиазиды
(включая
гидрохлоротиазид)
могут вызывать
дисбаланс
жидкости и
электролитов
(гипокалиемия,
гипонатриемия
и гипохлоремический
алкалоз).
Опасными
признаками
нарушения
водно-электролитного
баланса
является
ксеростомия,
жажда,
слабость, летаргический
сон,
сонливость,
утомляемость,
мышечная боль
или судороги,
мышечная
слабость,
артериальная
гипотензия,
олигурия,
тахикардия, нарушения
со стороны
желудочно-кишечного
тракта
(тошнота,
рвота).

Хотя
в течение
применения
тиазидных
диуретиков
может возникнуть
гипокалиемия,
совместная
терапия с
эналаприлом
может
уменьшить
гипокалиемию,
вызванную
применением
диуретика.
Риск
гипокалиемии
может
повышаться у
пациентов с
циррозом печени,
у пациентов с
повышенным
диурезом, в
случае
недостаточного
перорального
употребления
электролитов
и у
пациентов,
которые одновременно
получают терапию
кортикостероидами
или
адренокортикотропным
гормоном
(АКТГ).

В
жаркую
погоду у
пациентов,
склонных к
отекам, может
возникать
гипонатриемия
за счет
разжижения
крови.
Дефицит
хлоридов
обычно
умеренный и
не требует
лечения.

Тиазиды
повышают
выведение
магния с
мочой, что
может
привести к
гипомагниемии.

Препарат
может влиять
на
результаты таких
лабораторных
анализов:

-
препарат
может
снижать
уровень
связанного с
белками йода
в плазме
крови;

-
лечение препаратом
следует
прекратить
перед
проведением
лабораторного
обследования
для оценки
функции
паращитовидных
желез;

-
препарат
способен
повышать
концентрацию
свободного
билирубина в
сыворотке
крови;

-
гидрохлоротиазид
может давать
положительный
результат в
антидопинговом
тесте.

Повышенная
чувствительность.

У
пациентов,
склонных к
аллергии, или
у больных с бронхиальной
астмой в
анамнезе
могут возникать
реакции
повышенной
чувствительности
к
гидрохлоротиазиду.

При
применении
тиазидных
диуретиков
наблюдалось
обострение
или
активация
системной красной
волчанки.

Немеланомный
рак кожи.

Результаты
двух
последних
фармакоэпидемиологических
исследований
(согласно
датским
общенациональным
источникам
информации,
включая
датский
реестр
случаев рака
и государственный
реестр
назначенных
лекарств)
показали совокупную
дозозависимую
связь между
применением
гидрохлоротиазида
и возникновением
базальноклеточной
карциномы и
плоскоклеточной
карциномы.
Фотосенсибилизирующее
действие
гидрохлоротиазида
может быть
причиной
развития
данных
патологий.
Пациентов,
принимающих
гидрохлоротиазид
отдельно или
в комбинации
с другими
лекарственными
средствами,
следует
проинформировать
о риске возникновения
немеланомного
рака кожи и
рекомендовать
им регулярно
проверять
кожу на
предмет
новых очагов
поражения, а
также изменений
в уже существующих
и сообщать о
любых
подозрительных
поражениях
кожи.

Подозрительные
поражения
кожи подлежат
гистологическому
исследованию
при помощи биопсии.

Пациентам
следует
рекомендовать
ограничить
нахождение
под
солнечными
лучами и              УФ-лучами
и
использовать
надлежащую
защиту при
нахождении
под
солнечными
лучами и
УФ-лучами с
целью
минимизации
риска рака
кожи.

Целесообразность
применения гидрохлоротиазида
также
следует
тщательно
пересмотреть
для
пациентов с
раком кожи в
анамнезе (см.
раздел «Побочные
реакции»).

Особые
предостережения
относительно
вспомогательных
веществ.

Эналозид®
12,5 содержит
лактозу.
Пациентам с
галактозной
недостаточностью,
лактазной
недостаточностью
Лаппа или с синдромом
глюкозо-галактозной
мальабсорбции
не следует
применять
это лекарственное
средство.

Применение
в период
беременности
или кормления
грудью.

Ингибиторы
АПФ
противопоказано
применять
беременным и
женщинам,
планирующим
беременность
(см. раздел
«Противопоказания»).

Пациенток,
планирующих
беременность,
необходимо
информировать
относительно
потенциального
вреда
для плода,
поэтому их следует
перевести на
альтернативное
антигипертензивное
лечение,
которое
имеет утвержденный
профиль
безопасности
применения в
период
беременности.
Если
беременность
установлена,
лечение ингибиторами
АПФ следует
немедленно
прекратить и,
если это
возможно,
начать
альтернативную
терапию.

Эпидемиологические
заключения
относительно
риска
тератогенности
после
воздействия
ингибиторов
АПФ в течение
I триместра беременности
не
однозначны;
однако нельзя
исключать
некоторого
повышения риска.
Известно, что
применение
ингибиторов
АПФ во время II
и III триместра
беременности
может вызвать
развитие
фетотоксичности
(снижение
функции
почек, олигогидрамнион,
ретардацию
окостенения
черепа) и
неонатальной
токсичности
(почечная
недостаточность,
гипотензия,
гиперкалиемия).

Если прием
ингибиторов
АПФ проходил
в период
беременности,
следует
проводить
периодические
ультразвуковые
обследования
для оценки
интраамниотического
пространства.
Однако как
врачам, так и
пациентам
необходимо
знать о том,
что олигогидрамнион
может
развиться
уже после
появления у
плода
необратимых
повреждений.

Если
применение
ингибиторов
АПФ
произошло во II
триместре
беременности,
рекомендуется
провести
ультразвуковое
исследование
функции
почек
эмбриона и
черепа
эмбриона.

Младенцев,
матери
которых
принимали
ингибиторы
АПФ, следует
тщательно
проверять на
предмет
артериальной
гипотензии, олигурии
и
гиперкалиемии.
Эналаприл,
который
обладает
способностью
проникать
через
плаценту,
можно
частично вывести
из организма
новорожденного
путем перитонеального
диализа;
теоретически
его можно
вывести
путем
обменного
переливания
крови, хотя
нет опыта
проведения
последней
процедуры.

Гидрохлоротиазид

Опыт
применения
гидрохлоротиазида
в период
беременности,
особенно в
период I
триместра,
ограничен.
Данных,
полученных из
исследований
на животных,
недостаточно.

Гидрохлоротиазид
проникает
через плацентарный
барьер. При
применении
во II и III триместрах
беременности
гидрохлоротиазид
может
нарушить
фетоплацентарное
кровообращение
и вызывать
желтуху у
плода или у
новорожденного
ребенка,
электролитный
дисбаланс и
тромбоцитопению.

Гидрохлоротиазид
нельзя
применять
для лечения
отеков,
артериальной
гипертензии или
преэклампсии
у беременных,
поскольку вместо
благотворного
влияния на
течение
заболевания
он повышает риск
уменьшения объема
плазмы и
ухудшает
маточноплацентарное
кровоснабжение.

Гидрохлоротиазид
не следует
использовать
для лечения
эссенциальной
артериальной
гипертензии
у беременных.

Гидрохлоротиазид
противопоказано
применять в
период
беременности.

Кормление
грудью

Эналаприл

По
некоторым
фармакокинетическим данным, очень
низкие
концентрации лекарственного
средства
проникают в
грудное молоко (см. раздел
«Фармакокинетика»).
Хотя такие
концентрации
и считаются
клинически
незначительными,
применение лекарственного
средства не
рекомендуется
во время
кормления
грудью
новорожденных,
из-за
гипотетического риска
эффектов со
стороны
сердечно-сосудистой
системы и
почек, а
также из-за
недостаточного
опыта такого
применения. Если его
применения
крайне
необходимо,
кормление
грудью
необходимо
прекратить.

Способность
влиять на скорость
реакции при
управлении
автотранспортом или  другими механизмами.

Во время
управления
автомобилем
и другими
механическими
средствами
следует быть осторожными
и учитывать
возможность
возникновения
нежелательных
реакций со
стороны нервной
системы,
включая
головокружение
или сонливость.

Способ применения и дозы.

При
артериальной
гипертензии.

Начальная
доза препарата
– 1 таблетка 1
раз в сутки.
Если желаемый
эффект не
достигается,
то суточную
дозу следует
повышать до 2
таблеток 1
раз в сутки.
Максимальная
доза – 2
таблетки в
сутки.

При
почечной
недостаточности.

Для
пациентов с
нарушением
функции
почек, умеренной
или
выраженной
почечной
недостаточности
(при уровне
клиренса
креатинина 30
мл/мин и ниже)
тиазиды
могут
оказаться
недостаточно
эффективными.

Если
уровень
креатинина в
диапазоне от >
30 до < 80 мл/мин,
Эналозид® 12,5
следует
применять
только после
предварительного
определения
дозы каждого
из компонентов.

Рекомендованная
начальная
доза эналаприла
малеата,
применяемого
отдельно, при
легком
нарушении
функции
почек
составляет от
5 до 10 мг.

Предварительное
лечение
диуретиками.

Если
пациент уже
получает
диуретики,
рекомендуется
отменить
лечение или
уменьшить
дозу
диуретика по
крайней мере
за 2–3 дня до
начала
терапии Эналозидом®
12,5, чтобы
избежать
резкого
снижения
артериального
давления.
Симптоматическая
артериальная
гипотензия
может
возникнуть в
начале
терапии
Эналозидом® 12,5,
она чаще
наблюдается
у пациентов,
у которых
предшествующая
терапия диуретиками
вызвала
нарушение
водно-электролитного
баланса.

Дети. Безопасность
и
эффективность
применения препарата
у детей не
установлена.

Передозировка.

Лечение –
симптоматическое
и
поддерживающее.
Применение препарата
следует
прекратить и
тщательно обследовать
пациента.
Предложенные
меры включают:
провоцирование
рвоты, если
препарат был
принят
недавно, а
также
коррекцию дегидратации,
электролитного
дисбаланса и
артериальной
гипотензии с
помощью общепринятых
мероприятий.

Эналаприла
малеат.
Основным
проявлением
передозировки
является
выраженная
артериальная
гипотензия, которая
возникает в
течение 6
часов после
приема
препарата и
сопровождается
блокадой
ренин-ангиотензиновой
системы и
ступором.
Симптомы,
связанные с
передозировкой
ингибиторами
АПФ, могут включать
циркуляторный
шок,
электролитный
дисбаланс, гипервентиляцию
легких,
тахикардию,
учащенное
сердцебиение,
головокружение,
тревожность
и кашель.
Уровни
эналаприла в плазме
крови,
превышающие
в 100 и 200 раз максимальные
уровни, которые
достигаются
при приеме
терапевтических
доз,
регистрировались
после приема
соответственно
300 мг и 440 мг эналаприлата.
При
появлении
артериальной
гипертензии может
возникнуть
необходимость
введения
ангиотензина
II и/или внутривенное
введение
катехоламинов.

Рекомендованным
лечением при
передозировке
является внутривенное
введение 0,9 %
раствора
натрия
хлорида.
Эналаприл
может быть
выведен из
системного
кровообращения
с помощью
гемодиализа.

При
брадикардии,
резистентной
к терапевтическим
средствам,
показана
терапия с
помощью
кардиостимулятора.

Гидрохлоротиазид. Наиболее
частыми
симптомами передозировки
являются
проявления
гипокалиемии,
гипохлоремии,
гипонатриемии
и
дегидратации
вследствие
чрезмерного
диуреза. Если
также
применять
препарат
дигиталиса,
гипокалиемия
может
усилить
проявления сердечной
аритмии.
Также
проявлениями
передозировки
может быть
тахикардия,
артериальная
гипотензия,
шок,
слабость,
спутанность
сознания,
головокружение,
спазмы мышц, парестезия,
истощение,
расстройства
сознания,
тошнота,
рвота, жажда,
полиурия, олигурия,
анурия,
алкалоз,
повышенный
уровень
азота
мочевины в
крови (в
основном
почечная
недостаточность).

Следует
постоянно
контролировать
важные показатели
жизнедеятельности,
концентрации
электролитов
и уровень
креатинина в
сыворотке
крови.

Побочные
реакции.

Наиболее
частыми
побочными
реакциями были
головокружение
и повышенная
утомляемость,
которые обычно
исчезали при
снижении
дозы и редко требовали
отмены лекарственного
средства.

Другими
побочными
реакциями (1–2%) были:
мышечные
судороги,
тошнота,
астения, ортостатические
эффекты,
включая артериальную
гипотензию;
головная
боль, кашель
и импотенция.

Ниже
приведены
побочные
реакции, о
которых
сообщалось, в
частности при
применении отдельно
эналаприла
или гидрохлоротиазида,
во время
клинических
исследований
или после
выхода
препарата на
рынок.

Со
стороны
сердечно-сосудистой
системы: неортостатическая
гипотензия,
пальпитация,
тахикардия, боль
в грудной
клетке.

Со
стороны
желудочно-кишечного
тракта:
панкреатит,
диарея,
рвота,
диспепсия, абдоминальная
боль,
пептические
язвы,
метеоризм,
запор, сухость
во рту,
афтозные
язвы.

Со
стороны
нервной
системы/ психики:
синкопе,
бессонница,
сонливость,
парестезии,
головокружение,
вертиго, утомляемость,
недомогание,
нервозность,
парез
(вследствие
гипокалиемии).

Со
стороны
органов
дыхания: диспноэ,
аллергический
альвеолит.

Со
стороны кожи:
синдром
Стивенса – Джонсона,
сыпь, зуд, усиленная
потливость, диафорез,
фоточувствительность
или другие
дерматологические
реакции.

Со
стороны крови:
снижение
уровня
гемоглобина,
гематокрита, уменьшение
количества
тромбоцитов
и лейкоцитов,
редко –
нейтропения,
тромбоцитопения,
угнетение
функции
костного
мозга.

Со
стороны
почек и
мочевыводящих
путей:
нарушение
функции
почек,
почечная
недостаточность,
протеинурия.

Со
стороны
репродуктивной
системы:
снижение
либидо.

Метаболические
расстройства:
подагра.

Со
стороны
органов
слуха и
вестибулярного
аппарата: шум
в ушах.

Другие:
симптомокомплекс,
который
может
включать такие
симптомы:
лихорадка,
серозит, васкулит,
миалгия/миозит
и артралгия/артрит,
положительный
тест на
антинуклеарные
антитела
(АНА),
увеличение
СОЭ, эозинофилия,
лейкоцитоз.

Реакции
гиперчувствительности: редко
сообщалось о
случаях
ангионевротического
отека лица,
конечностей,
губ, языка, голосовой
щели и/или
гортани (см. раздел
«Особенности
применения»).
Очень редко
сообщалось об
интестинальном
ангионевротическом
отеке при
применении
ингибиторов
АПФ, включая
эналаприл.

Изменения
лабораторных
показателей:
гипергликемия,
гиперурикемия,
гипокалиемия,
повышение
уровня азота,
мочевины
крови  и
креатинина
сыворотки
крови, повышение
уровня
печеночных
ферментов и/или
билирубина в
сыворотке
крови. Эти
симптомы, как
правило,
носят
обратимый характер
при отмене
препарата.
Отмечались
случаи
гиперкалиемии,
гипохлоремического
алкалоза,
гипомагниемии,
гиперкальциемии,
повышение
уровней
холестерина
и
триглицеридов
крови. Влияние
на
результаты таких
лабораторных
показателей:

-
препарат
может
снижать
уровень
связанного с
белками йода
в плазме
крови;

-
препарат способен
повышать
концентрацию
свободного
билирубина в
сыворотке
крови;

- из-за
влияния на
обмен
кальция
тиазиды
могут влиять
на результаты
оценки
функции
паращитовидных
желез,
поэтому
перед
обследованием
оценки их
функции
лечение препаратом
следует
прекратить.

Дополнительные
побочные
реакции,
которые
наблюдались
при
применении
отдельных компонентов
препарата и
могут быть
потенциальными
побочными
эффектами лекарственного
средства Эналозид® 12,5.

Эналаприл.

Со
стороны
желудочно-кишечного
тракта:
илеус, анорексия,
изменение
вкусовых
ощущений,
стоматит,
глоссит,
тошнота.

Со
стороны
гепатобилиарной
системы:
печеночная
недостаточность,
гепатит (гепатоцеллюлярный
или
холестатический),
холецистит,
печеночный
некроз,
холестаз.

Со
стороны
нервной
системы/ психики: депрессия,
спутанность
сознания,
расстройства
сна,
аномальные
сновидения,
астения.

Со
стороны
органов
дыхания: легочные
инфильтраты,
бронхоспазм/астма,
боль в горле
и охриплость
голоса, ринорея.

Со
стороны
сердечно-сосудистой
системы:
нарушение
сердечного
ритма,
стенокардия,
ортостатическая
гипотензия,
инфаркт
миокарда или
инсульт
(возможно, вследствие
чрезмерной
артериальной
гипотензии у
пациентов
группы
высокого
риска), феномен
Рейно.

Со
стороны кожи
и слизистых
оболочек:
фоточувствительность,
алопеция, эритродермия,
токсический
эпидермальный
некролиз,
мультиформная
эритема,
эксфолиативный
дерматит,
пузырчатка.

Со
стороны системы
крови: апластическая
и
гемолитическая
анемия, гипонатриемия.

Со
стороны
иммунной
системы:
крапивница,
анафилактический
шок, аутоиммунные
нарушения.

Метаболические
расстройства:
гипогликемия.

Другие:
нечеткость
зрения,
лимфаденопатия,
олигурия,
синдром
нарушения
секреции
антидиуретического
гормона,
мышечные
судороги.

Гидрохлоротиазид.

Со
стороны
сердечно-сосудистой
системы:
аритмия.

Со
стороны
гепатобилиарной
системы:
желтуха (внутрипеченочная,
холестатическая),
печеночный
некроз, холестаз,
холецистит.

Со
стороны
желудочно-кишечного
тракта: анорексия,
раздражение
желудка,
сиалоденит,
изменение
вкусовых
ощущений,
тошнота.

Метаболические
расстройства:
глюкозурия,
гипохлоремический
алкалоз (который
может
индуцировать
печеночную
энцефалопатию
или
печеночную
кому),
гиперурикемия
(которая
может
провоцировать
подагрические
приступы у
пациентов с
асимптомным
течением заболевания),
гипогликемия,
снижение
глюкозотолерантности
(что может обусловить
манифестацию
латентного
сахарного
диабета).

Со
стороны системы
крови:
лейкопения,
агранулоцитоз,
тромбоцитопения,
апластическая
и
гемолитическая
анемия.

Со
стороны
иммунной
системы:
анафилактические
реакции,
крапивница.

Со
стороны кожи
и слизистых
оболочек:
фоточувствительность,
некротизирующий
ангиит
(васкулит),
токсический
эпидермальный
некролиз.

Со
стороны
органов
зрения:
ксантопсия, транзиторное
нарушение
зрения.

Со
стороны
органов
дыхания:
респираторный
дистресс (включая
пневмонию и
отек легких).

Со
стороны
нервной
системы/ психики:
беспокойство,
дезориентация,
изменения настроения,
истощение.

Изменения
лабораторных
показателей:
электролитный
дисбаланс
(включая
гипонатриемию).

Другие:
лихорадка,
интерстициальный
нефрит,
спазмы мышц,
судороги, ощущение
жажды,
половые
расстройства.

Опухоли
доброкачественные,
злокачественные
и
неуточненные (в
том числе
кисты и
полипы).

Частота
"неизвестна":
немеланомный
рак кожи
(базальноклеточная
карцинома и
плоскоклеточная
карцинома).

Описание
выделенных
побочных
реакций

Немеланомный
рак кожи: по
данным
эпидемиологических
исследований
наблюдается
зависимость
возникновения
немеланомного
рака кожи от
общей дозы
гидрохлоротиазида
(совокупный
доза-эффект)
(см.
«Особенности
применения»).

Срок
годности.

2 года.

Не
применять
препарат
после
окончания срока
годности,
указанного
на упаковке.

Условия
хранения. Хранить
в оригинальной
упаковке при
температуре
не выше 25 °С.
Хранить в
недоступном
для детей
месте.

Упаковка. По 10
таблеток в
блистере. По 2 или 3
блистера в пачке.

Категория
отпуска. По
рецепту.

Производитель. ПАО
«Фармак».

Местонахождение
производителя
и его адрес
места
осуществления
деятельности.

Украина, 04080, г.
Киев, ул.
Фрунзе, 74.