ІНСТРУКЦІЯ

для
медичного
застосування
лікарського
засобу

СОЛІАНâ 200 мг

(SOLIAN 200 mg)

Склад:

діюча
речовина: аmisulpride;

1 таблетка
містить амісульприду
200 мг;

допоміжні
речовини: лактози
моногідрат,
целюлоза
мікрокристалічна,
натрію
крохмальгліколят
(тип А), гіпромелоза,
магнію
стеарат.

Лікарська
форма. Таблетки.

Основні
фізико-хімічні
властивості: білі
або майже білі,
круглі,
плоскі ділимі
таблетки з
гравіюванням
«AMI 200» з одного
боку та лінією
поділу – з
іншого.

Фармакотерапевтична
група. Антипсихотичні
засоби. Код
АТХ N05A L05.

Фармакологічні
властивості.

Фармакодинаміка.

Амісульприд
є
антипсихотичним
засобом, що належить
до класу
заміщених
бензамідів.
Його фармакодинамічні
властивості
характеризуються
селективним
і
превалюючим
спорідненням
з
рецепторами D2
і D3
лімбічної
системи.
Амісульприд
не має спорідненості
з
рецепторами
серотоніну та
іншими
нейрорецепторами,
такими як
рецептори
гістаміну,
холінергічні
та
адренергічні
рецептори.

При
дослідженні
високих доз
на тваринах амісульприд
блокує
переважно
дофамінергічні
нейрони
мезолімбічної
системи порівняно
з такими ж нейронами
стріатної
системи. Ця
специфічна
спорідненість
пояснює
перевагу
антипсихотичних
ефектів
амісульприду
над його
екстрапірамідними
ефектами.

У
низьких
дозах
амісульприд
блокує переважно
пресинаптичні
дофамінергічні
рецептори D2
і D3, що
пояснює його
вплив на
негативні
симптоми.

У
контрольованому
подвійно
сліпому
клінічному
дослідженні,
в якому проводилося
порівняння з
галоперидолом
з участю 191
хворого з
гострою
шизофренією,
амісульприд
значно
більшою
мірою, ніж
галоперидол,
полегшував
вторинні
негативні симптоми.

Фармакокінетика.

В
організмі
людини
амісульприд
показує два піки
абсорбції:
перший настає
швидко, через
1 годину
після
застосування
дози, а
другий –
через 3–4
години. Показники
концентрації
у  плазмі
крові після
прийому дози
50 мг становлять
відповідно 39
± 3 і 54 ± 4 нг/мл.

Об’єм
розподілу
становить 5,8
л/кг,
зв’язування
з білками плазми
крові є
низьким (16 %),
взаємодія з
іншими лікарськими
засобами,
пов’язана з
білками,
малоймовірна.
Абсолютна
біодоступність
становить 48 %.

Амісульприд
метаболізує
слабко: були
виявлені два
неактивних
метаболіти,
на які
припадає приблизно
4 % від усієї
застосованої
кількості
препарату.

Амісульприд
не
кумулюється
в організмі,
після
прийому
повторних
доз його
фармакокінетика
залишається
незміненою.

Період
напіввиведення
після
прийому пероральної
дози становить
приблизно 12
годин.

Амісульприд
виводиться з
сечею у
незміненому
вигляді. 50 %
дози,
введеної
внутрішньовенно,
виводиться з
сечею, при
цьому 90 % від
цієї
кількості
виводиться у
перші 24
години.

Нирковий
кліренс
становить
приблизно 330
мл/хв.

Багата
вуглеводами
їжа суттєво
знижує AUC, Tmax і Cmax
амісульприду,
а після
прийому
жирної їжі зміни
не
відзначаються.
Ефект цих
змін під час
лікування
амісульпридом
невідомий.

Печінкова
недостатність. Оскільки
амісульприд незначною
мірою підлягає
метаболізму, необхідності
знижувати
дозу для
хворих із
печінковою
недостатністю
немає.

Ниркова
недостатність. У хворих із
нирковою
недостатністю
період
напіввиведення
не
змінюється,
тоді як системний
кліренс
знижується у
2,5–3 рази.

AUC
амісульприду
при легкій
формі ниркової
недостатності
збільшується
вдвічі, а при
помірно вираженій
недостатності
– майже у 10
разів.

Практичний
досвід
обмежений, і
даних про
дози вище 50 мг
немає.

Амісульприд
діалізується
дуже слабко.

Хворі
літнього
віку. Наявні
фармакокінетичні
дані про те,
що після
прийому
однієї дози 50
мг у пацієнтів
віком від 65
років
показники Cmax,
T1/2 і AUC є вищими  на 10–30 %.
Дані щодо
прийому
повторних
доз відсутні.

Доклінічні
дані з
безпеки.

Токсикологічний
профіль
амісульприду
визначається
фармакологічними
ефектами
сполуки.
Дослідження
з вивчення
токсичності
після
багатократного
прийому
лікарського
засобу не
виявили
ніякого
ураження
органів-мішеней.
У дослідженнях
на тваринах
амісульприд
впливав на
ріст і
внутрішньоутробний
розвиток
плода у дозах,
які відповідають
у людини
еквіваленту
доз 2000 мг/добу
та більше у
пацієнтів з
масою тіла 50
кг. Немає
ніяких
доказових
даних на
користь того,
що
амісульприд
має якийсь
тератогенний
потенціал.
Жодних
досліджень з
вивчення впливу
амісульприду
на поведінку
потомства не
проводилося.

Дослідження
канцерогенності
показали, що
у гризунів на
фоні
застосування
лікарського
засобу
виникають
гормонозалежні
пухлини. Ці
дані не мають
ніякої
клінічної значущості
для людей.

У
тварин
спостерігалося
зниження
фертильності,
пов'язане із
фармакологічними
властивостями
продукту
(пролактин-опосередковані
ефекти).

Клінічні
характеристики.

Показання.
Лікування
шизофренії.

Протипоказання.

Відома
підвищена
чутливість
до діючої речовини
або
будь-якого
компонента
препарату.

Повідомлялося
про серйозні
епізоди
артеріальної
гіпертензії
у пацієнтів з
феохромоцитомою,
які приймали
антидопамінергічні
препарати, в
тому числі
деякі
бензаміди. У
зв’язку з цим
не можна
призначати
цей
лікарський
засіб пацієнтам
з
діагностованою
або підозрюваною
феохромоцитомою.

Дитячий вік
до 15 років
(через
відсутність
клінічних
даних).

Діагностована
або
підозрювана
пролактинозалежна
пухлина,
наприклад
пролактинома
гіпофіза та
рак грудної
залози (див.
розділи
«Особливості
застосування»
і «Побічні
реакції»).

У
комбінації з циталопрамом,
есциталопрамом,
домперидоном,
гідроксизином,
піперахіном,
непротипаркінсонічними
допамінергічними
препаратами
(каберголін,
хінаголід)
(див. розділ
«Взаємодія з
іншими
лікарськими
засобами та
інші види
взаємодій»).

Взаємодія
з іншими
лікарськими
засобами та
інші види
взаємодій.

Седативні
засоби. Необхідно
враховувати,
що багато
лікарських
засобів або
субстанцій
можуть
обумовлювати
адитивні
пригнічувальні
ефекти на
центральну
нервову
систему та
сприяти зниженню
уваги. До цих
засобів належать
похідні
морфіну
(аналгетики,
протикашльові
засоби та
засоби
замісного
лікування
наркозалежності),
нейролептики,
барбітурати,
бензодіазепіни,
небензодіазепінові
анксіолітики
(такі як
мепробамат),
снодійні,
седативні
антидепресанти
(амітриптилін,
доксепін,
міансерин,
міртазапін,
триміпрамін),
седативні Н1-антигістамінні
засоби,
антигіпертензивні
засоби
центральної
дії, баклофен
та талідомід.

Лікарські
засоби,
здатні
спричиняти torsades
de pointes. Ця
серйозна
аритмія може
бути
викликана застосуванням
цілого ряду
лікарських
засобів,
таких як протиаритмічні
та інші
препарати.
Сприятливими
факторами є
гіпокаліємія
(див. підрозділ
«Препарати,
що знижують
вміст
калію»), брадикардія
(див.
підрозділ
«Препарати,
що сповільнюють
серцевий
ритм») або
попередньо
існуюче
вроджене чи
набуте
подовження
інтервалу QT.

Це
особливо
стосується
протиаритмічних
препаратів IA
і III класу, а
також деяких
нейролептиків.
Цей ефект
також
індукується
іншими
сполуками,
які не
належать до
цих класів.

Для
доласетрону,
еритроміцину,
спіраміцину
та вінкаміну
ця взаємодія
стосується
лише
лікарських
форм, які
вводяться
внутрішньовенно.

Загалом,
застосування
лікарського
засобу, який
спричиняє torsades de
pointes, разом з
іншим
препаратом,
який має
такий самий
ефект, протипоказане.

Проте
деякі з цих
препаратів є
винятками,
оскільки їх
застосування
уникнути не
можна, і тому
вони просто
не
рекомендуються
до
застосування
у комбінації
з
лікарськими
засобами, які
можуть
індукувати torsades
de pointes. Це
стосується
метадону, гідроксихлорохіну,
протипаразитарних
засобів (хлорохіну,
галофантрину,
люмефантрину,
пентамідину) та
нейролептиків.

Проте до
цих винятків
не належать
циталопрам,
есциталопрам,
домперидон, гідроксизин
і піперахін,
і тому їх
застосування
разом з усіма
препаратами, що
можуть індукувати
torsades de pointes, є
протипоказаним.

Протипоказані
комбінації.

Агоністи
допаміну, за
винятком
антипаркінсонічних
агоністів
(каберголін,
хінаголід,
ротиготин).
Взаємний
антагонізм
ефектів
агоністів допаміну
та
нейролептиків.

Циталопрам,
есциталопрам,
домперидон, гідроксизин,
піперахін.
Збільшення
ризику
розвитку
шлуночкових аритмій,
особливо torsades de pointes.

Нерекомендовані
комбінації.

Антипаразитарні
засоби,
здатні спричиняти
torsades de pointes (хлорохін,
галофантрин,
люмефантрин,
пентамідин).
Підвищений
ризик
шлуночкових
аритмій, зокрема
torsades de pointes. Якщо
можливо,
необхідно
відмінити
лікування
одним з двох
препаратів.
Якщо цієї
комбінації
неможливо
уникнути,
рекомендований
контроль QT
перед
лікуванням
та моніторинг
ЕКГ.

Допамінергічні
протипаркінсонічні
засоби
(амантадин,
апомофін,
бромокриптин,
ентакапон,
лізурид, перголід,
пірибедил,
праміпексол,
разагілін,
ропінірол,
ротиготин,
селегілін,
толкапон).
Взаємний
антагонізм
ефектів
агоністів допаміну
та
нейролептиків.
Агоністи
допаміну можуть
спровокувати
або
підсилити
психотичні
порушення.
Коли
застосування
нейролептика
необхідне
хворому, який
страждає на хворобу
Паркінсона
та приймає
агоністи допаміну,
необхідно
поступово
зменшити дозу
агоністів
допаміну, а
потім
відмінити застосування
препарату
(різка
відміна
допамінергічних
препаратів
загрожує
розвитком
злоякісного
нейролептичного
синдрому).

Інші
лікарські
засоби, які
можуть
індукувати torsades
de pointes:
протиаритмічні
препарати IA
класу (хінідин,
гідрохінідин,
дизопірамід)
і протиаритмічні
препарати III
класу
(аміодарон,
дронедарон,
соталол,
дофетилід,
ібутилід), а
також інші
препарати,
такі як
миш’якові
сполуки,
дифеманіл,
доласетрон
внутрішньовенно,
еритроміцин
внутрішньовенно,
левофлоксацин,
мехітазин,
мізоластин,
прукалоприд,
вінкамін
внутрішньовенно,
моксифлоксацин,
спіраміцин
внутрішньовенно,
вандетаніб,
тореміфен. Підвищений
ризик
шлуночкових
аритмій, зокрема
torsades de pointes.

Інші
нейролептики,
які можуть
індукувати torsades
de pointes
(хлорпромазин,
ціамемазин,
дроперидол, флупентиксол,
флуфеназин,
галоперидол,
левомепромазин,
пімозид,
піпамперон,
піпотіазин,
сульпірид,
сультоприд,
тіаприд,
зуклопентиксол).
Підвищений
ризик
шлуночкових
аритмій, зокрема
torsades de pointes.

Алкоголь (як
напій або у
складі
допоміжних
речовин).
Алкоголь
підсилює
седативний
ефект нейролептиків.
Зниження
уваги може
зробити керування
автомобілем
та роботу з іншими
механізмами
небезпечними.
Необхідно
уникати
вживання
спиртних
напоїв та
застосування
лікарських
засобів, що
містять
спирт.

Леводопа.
Взаємний
антагонізм
ефектів
леводопи та
нейролептиків.
Пацієнтам з
хворобою
Паркінсона
слід
застосовувати
мінімальні
ефективні
дози кожного
з цих
препаратів.

Метадон. Підвищений
ризик
шлуночкових
аритмій, зокрема
torsades de pointes.

Натрію
оксибутират. Посилення
пригнічення
центральної
нервової системи.
Зниження
уваги може
призвести до
небезпеки
під час
керування
транспортними
засобами та роботи
з іншими
механізмами.

Гідроксихлорохін.
Підвищений
ризик
виникнення
шлуночкової
аритмії,
особливо torsades de pointes.

Комбінації,
що
потребують
вжиття запобіжних
заходів.

Анагрелід. Підвищений
ризик
виникнення
шлуночкової
аритмії,
особливо torsades de pointes. Протягом
одночасного
застосування
цього
препарату
потрібен
клінічний та
електрокардіографічний
контроль.

Азитроміцин,
кларитроміцин,
ципрофлоксацин,
левофлоксацин,
норфлоксацин,
рокситроміцин.
Збільшення
ризику
розвитку
шлуночкових аритмій,
особливо torsades de pointes.
При
одночасному
застосуванні
цих
препаратів
необхідний
клінічний та
ЕКГ-контроль.

Бета-блокатори
для
пацієнтів із
серцевою
недостатністю
(бісопролол,
карведилол,
метопролол,
небіволол).
Збільшення
ризику
розвитку
шлуночкових аритмій,
особливо torsades de pointes. Крім
того, наявний
судинорозширювальний
ефект та
ризик
виникнення
артеріальної
гіпотензії,
особливо
ортостатичної
(адитивний ефект).
Необхідний
клінічний та
ЕКГ-контроль.

Препарати,
що
сповільнюють
серцевий
ритм (особливо
протиаритмічні
препарати IA
класу,
бета-блокатори,
деякі
протиаритмічні
препарати III
класу, деякі
блокатори
кальцієвих каналів,
препарати
наперстянки,
пілокарпін,
антихолінестеразні
препарати).
Збільшення
ризику
розвитку
шлуночкових аритмій,
особливо torsades de pointes.
Необхідний
клінічний та
ЕКГ-контроль.

Препарати,
що знижують
концентрації
калію
(діуретики,
що виводять
калій,
самостійно
або у
комбінації,
стимулюючі
проносні,
глюкокортикоїди,
тетракосактиди
та
внутрішньовенний
амфотерицин В).
Підвищений
ризик
шлуночкових
аритмій, зокрема
torsades de pointes.
Необхідно
коригувати
будь-яку гіпокаліємію
перед тим, як
почати
лікування
амісульпридом,
та проводити
моніторинг
клінічної
картини,
електролітного
балансу та
ЕКГ.

Літій.
Ризик
нейропсихічних
ознак, що
вказують на
злоякісний
нейролептичний
синдром або отруєння
літієм.
Показаний
регулярний
клінічний
контроль та
контроль
показників
лабораторних
аналізів,
особливо на
початку
одночасного
застосування
цих
препаратів.

Ондансетрон.
Підвищений
ризик
виникнення
шлуночкової
аритмії,
особливо torsades de pointes. Протягом
одночасного
застосування
цього
препарату
потрібен
клінічний та
електрокардіографічний
контроль.

Комбінації,
які
необхідно
брати до
уваги.

Інші
седативні
засоби. Посилюється
пригнічення
центральної
нервової
системи.
Порушення
здатності до
концентрації
уваги може
зробити
небезпечними
керування
автотранспортом
та роботу з іншими
механізмами.

Орлістат.
Ризик
зниження
терапевтичного
ефекту при
одночасному
застосуванні
орлістату.

Особливості
застосування.

Потенційно
летальний злоякісний
нейролептичний
синдром. Як і при
застосуванні
інших
нейролептиків,
можливий
розвиток
злоякісного
нейролептичного
синдрому, що
може
призводити
до летальних
наслідків та характеризується
гіпертермією,
ригідністю м’язів,
вегетативними
розладами, можливе
підвищення
рівня креатинфосфокінази
[КФК]. При
розвитку
гіпертермії,
особливо при
застосуванні
високих доз,
усі
антипсихотичні
препарати, включаючи
амісульприд, необхідно
відмінити.

Подовження
інтервалу QТ. Амісульприд
може
спричинити
дозозалежне
подовження
інтервалу QТ
на
електрокардіограмі,
що підвищує
ризик появи
серйозних шлуночкових
аритмій,
таких як torsades de pointes.
Ризик появи
серйозних
шлуночкових
аритмій
підвищується
при брадикардії,
гіпокаліємії,
вродженому
або набутому
подовженому
інтервалі QТ
(комбінація з
препаратами,
які
подовжують
інтервал QТс)
(див. розділ
«Побічні
реакції»).

Якщо
клінічна
ситуація
дозволяє, до
застосування
препарату
рекомендується
переконатися
у
відсутності
факторів, що
можуть
сприяти
розвитку
цього
порушення ритму,
таких як:

-
брадикардія
менше 55 уд/хв;

-
гіпокаліємія;

-
вроджений
подовжений
інтервал QТ;

-
застосування
препаратів,
здатних
спричиняти
виражену
брадикардію (< 55 уд/хв),
гіпокаліємію,
зниження
серцевої провідності
або
подовження
інтервалу QТc
(див. розділи
«Протипоказання»
та «Взаємодія
з іншими
лікарськими
засобами та
інші види
взаємодій»).

Хворим,
яким
необхідне
тривале
лікування
нейролептиками,
до початку
лікування
необхідно зробити
ЕКГ.

Інсульт. У
рандомізованих
плацебо-контрольованих
клінічних
дослідженнях
за участю
хворих
літнього
віку з
деменцією, яких
лікували
деякими
атиповими
антипсихотиками,
ризик порушень
мозкового
кровообігу був
втричі вищим,
ніж у групі
пацієнтів,
які
отримували
плацебо.
Механізм, що
лежить в
основі
такого
підвищеного
ризику,
невідомий. Не
можна
виключити
наявність
підвищеного
ризику,
пов’язаного
з іншими
антипсихотичними
засобами, і
наявність
ризику для
інших популяцій
хворих. Пацієнтам
із факторами
ризику
інсульту цей
лікарський
засіб слід
застосовувати
з
обережністю.

Пацієнти
літнього віку
з деменцією. Ризик
летального
наслідку
зростає у
хворих
літнього
віку, які
страждають
на психоз,
пов’язаний з
деменцією, та
приймають
антипсихотичні
засоби.

Аналіз
17 плацебо-контрольованих
клінічних досліджень
(середня тривалість
– 10 тижнів),
проведених
за участю
хворих, які
приймали
переважно
атипові антипсихотичні
засоби,
показав, що
порівняно з
плацебо у
хворих, які
лікувалися
цими
лікарськими
засобами,
ризик летального
наслідку
підвищився у
1,6–1,7 раза. Після
лікування, що
тривало у
середньому 10 тижнів,
ризик
летального
наслідку
становив 4,5 % у хворих,
які
отримували
лікарські
засоби,
порівняно з 2,6 %
у групі
плацебо.

Хоча
причини
летального
наслідку під
час клінічних
досліджень,
що
проводилися
з атиповими
антипсихотичними
засобами,
були різними,
більшість
летальних
випадків були
або з
кардіоваскулярних
(наприклад,
серцева
недостатність,
раптовий
летальний
наслідок),
або з
інфекційних
(наприклад,
пневмонія)
причин.

Обсерваційні
дослідження
показують, що
традиційні
антипсихотичні
засоби
можуть
підвищувати
летальність,
як і у разі
прийому
атипових
антипсихотичних
засобів.

Відповідна
роль
антипсихотичних
засобів та
особливостей
хворого у
підвищенні
летальності
під час
епідеміологічних
досліджень
залишилася нез’ясованою.

Венозні
тромбоемболії. При
застосуванні
антипсихотичних
засобів були
зареєстровані
випадки
венозних тромбоемболій
(ВТЕ).
Оскільки у
хворих, які
лікуються
антипсихотичними
засобами,
часто є набуті
фактори
ризику ВТЕ,
то, перш ніж
розпочати
лікування
препаратом
Соліанâ або на тлі
такого
лікування,
слід виявити
можливі
фактори
ризику ВТЕ та
вжити превентивних
заходів (див.
розділ
«Побічні
реакції»).

Гіперглікемія/метаболічний
синдром. Повідомлялося
про випадки
гіперглікемії
або
порушення толерантності
до глюкози та
розвитку чи загострення
цукрового діабету
у пацієнтів,
які
лікувалися
деякими
антипсихотичними
препаратами,
у т. ч.
амісульпридом
(див. розділ
«Побічні
реакції»).

Відповідно
до діючих
рекомендацій
необхідно
проводити
клінічний та
лабораторний
моніторинг стану
пацієнтів,
які
отримують
лікування
препаратом
Соліанâ. Особливу
увагу слід
приділити
пацієнтам із
цукровим
діабетом або
з факторами
ризику
розвитку цукрового
діабету.

Судоми. Амісульприд
може
знижувати
судомний поріг.
Тому стан
пацієнтів із
судомами в
анамнезі слід
ретельно
контролювати
під час
терапії
амісульпридом.

Особливі
групи
пацієнтів. Оскільки
амісульприд
елімінується
нирками, для
пацієнтів з
нирковою
недостатністю
його дозу
слід зменшити
або
розглянути
можливість
іншого
лікування
(див. розділ
«Спосіб
застосування
та дози»).
Немає даних
щодо
пацієнтів із
серйозною
нирковою
недостатністю
(див. розділ
«Спосіб
застосування
та дози»).

Як і
інші
антипсихотичні
засоби,
амісульприд
потрібно
застосовувати
з особливою обережністю
пацієнтам
літнього
віку через
можливий ризик
седації та
артеріальної
гіпотензії. Пацієнтам
літнього
віку через
ниркову недостатність
також може бути
потрібне
зниження
дози
препарату
(див. розділ
«Спосіб
застосування
і дози»).

Необхідно
дотримуватися
обережності,
призначаючи
амісульприд
пацієнтам із
хворобою
Паркінсона,
оскільки він
може
спричинити
погіршення
хвороби.
Амісульприд
слід
застосовувати
лише при
неможливості
уникнення
лікування
нейролептиками.

Синдром
відміни. Був
описаний
розвиток
симптомів
відміни, в
тому числі
нудоти,
блювання та
безсоння, після
різкої
відміни
антипсихотиків,
які застосовувалися
у високих
дозах.
Повідомлялося
про випадки
рецидиву
психотичної
симптоматики
та виникнення
мимовільних
рухових
розладів
(таких як
акатизія,
дистонія та
дискінезія)
при
застосуванні
амісульприду.
У зв’язку з
цим доцільна
поступова
відміна
амісульприду.

Гіперпролактинемія.
Амісульприд
може
збільшувати
рівень пролактину
(див. розділ «Побічні
реакції»).
Пацієнти з
гіперпролактинемією
та/або з потенційно
пролактинозалежною
пухлиною
повинні
знаходитися
під
ретельним
наглядом під
час
лікування амісульпридом
(див. розділ «Протипоказання»).

Доброякісна
пухлина
гіпофіза.
Амісульприд
може
збільшувати
рівні пролактину.
При
лікуванні
амісульпридом
повідомлялося
про випадки
доброякісних
пухлин
гіпофіза,
таких як
пролактинома
(див. розділ «Побічні
реакції»). У разі
наявності
дуже високих
рівнів
пролактину
або
клінічних
ознак пухлини
гіпофіза
(таких як
дефекти поля
зору та
головний
біль)
необхідно
виконати візуалізаційне
обстеження
для оцінки
стану гіпофіза.
Якщо
підтверджується
діагноз пухлини
гіпофіза,
лікування
амісульпридом
необхідно припинити
(див. розділ
«Протипоказання»).

Гепатотоксичність.
При
лікуванні
амісульпридом
повідомлялося
про випадки тяжких
гепатотоксичних
реакцій.
Пацієнти повинні
бути
поінформовані,
що у разі
появи будь-яких
ознак
ураження
печінки,
таких як астенія,
відсутність
апетиту,
нудота,
блювання,
біль у животі
або
жовтяниця, їм
слід негайно
звернутися
до лікаря.
Необхідно
негайно
провести
обстеження, в
тому числі
клінічну
оцінку і
визначення
показників
функції
печінки (див.
розділ «Побічні
реакції»).

Інше. При
застосуванні
антипсихотиків,
у тому числі
амісульпіриду,
повідомлялося
про
виникнення
лейкопенії,
нейтропенії та
агранулоцитозу.
Підвищення
температури тіла
або інфекції
нез’ясованої
етіології
можуть вказувати
на
лейкопенію
(див. розділ
«Побічні
реакції») і вимагати
негайного
гематологічного
дослідження.

Не
рекомендується
застосовувати
цей лікарський
засіб у
комбінації з
алкоголем,
допамінергічними
протипаркінсонічними
засобами,
протипаразитарними
засобами, які
здатні
провокувати
torsades de pointes; з метадоном,
леводопою, іншими
нейролептиками
або
препаратами,
що здатні
провокувати
torsades de pointes, натрію
оксибутиратом
та
гідроксихлорохіном (див.
розділ
«Взаємодія з
іншими
лікарськими
засобами та
інші види
взаємодій»).

Застереження,
пов’язані з
допоміжними
речовинами. Цей
лікарський
засіб
містить
лактозу. Пацієнтам
з такими
рідкісними
спадковими
порушеннями,
як
непереносимість
галактози,
дефіцит лактази
саамів або
синдром
мальабсорбції
глюкози-галактози,
не слід
приймати цей
лікарський
засіб.

Застосування
у період
вагітності
або
годування
груддю.

Вагітність.  Дані щодо
застосування
амісульприду
вагітним жінкам
обмежені.
Тому безпека застосування
амісульприду
під час
вагітності
не встановлена.
Дослідження
на тваринах
показали
репродуктивну
токсичність
(див. розділ «Доклінічні
дані з
безпеки»).

Застосування
амісульприду
не
рекомендовано
вагітним та
жінкам
репродуктивного
віку, які не
використовують
ефективні
методи контрацепції,
за винятком
випадків,
коли користь
від його
застосування
переважає ризик.

Новонароджені,
матері
яких  отримували
антипсихотики
(включаючи
препарат
Соліан® 200 мг)
під час ІІІ
триместру
вагітності,
мають ризик
виникнення
побічних
реакцій, у
тому числі
екстрапірамідних
симптомів та/або
симптомів
відміни
препарату з
різним
ступенем тяжкості
та різною
тривалістю
після народження
(див.
розділ «Побічні
реакції»). Повідомлялося
про такі
побічні
реакції, як
збудження,
гіпертонус,
гіпотонус,
тремор,
сонливість,
респіраторний
дистрес-синдром
або
утруднене
годування. У зв’язку з
цим необхідний
ретельний
моніторинг стану новонароджених.

Годування
груддю. Внаслідок
відсутності
інформації
щодо проникнення
амісульприду
у грудне
молоко годування
груддю
протипоказане.

Фертильність.
У тварин
спостерігалося
зниження
фертильності,
пов’язане із
фармакологічними
ефектами
препарату
(ефект, опосередкований
пролактином).

Здатність
впливати на
швидкість
реакції при
керуванні
автотранспортом
або іншими
механізмами.
Хворих,
особливо тих,
хто керує
автомобілем або
іншими механізмами,
необхідно
попередити
про ризик
розвитку
сонливості або
нечіткості
зору у
зв’язку із
застосуванням
цього
лікарського
засобу (див.
розділ
«Побічні
реакції»).

Спосіб
застосування
та дози.

Якщо
добова доза
не перевищує
400 мг, препарат
слід
приймати 1
раз на добу. Дозу
понад 400 мг на
добу слід
розподілити
на 2 прийоми.

Гострі
психотичні
епізоди. Можна
розпочати
лікування з
внутрішньом’язового
введення препарату  у
відповідній
лікарській  формі  протягом
кількох
днів при
максимальній
дозі 400 мг/добу
з подальшим
переходом на
пероральне застосування.

Дози
від 400 мг/добу
до 800 мг/добу
рекомендовано
призначати
перорально.
Максимальна
пероральна
доза у
жодному разі не
повинна
перевищувати
1200 мг/добу.
Безпечність
доз більше 1200
мг/добу
широко не
вивчалася. У
зв’язку з цим
такі дози не
слід
застосовувати.

Підтримуючу
дозу та
коригування
дози
потрібно
встановлювати
індивідуально,
відповідно
до реакції
пацієнта. В
усіх випадках
підтримуючу
терапію
потрібно
призначати
індивідуально,
на рівні
мінімальної
ефективної
дози.

Переважно
негативні
епізоди. Рекомендовані
дози від 50
мг/добу до 300
мг/добу. Дози
потрібно
підбирати
індивідуально.
Оптимальна
доза
становить
приблизно 100
мг/добу.

Діти
та підлітки. Ефективність
та безпека застосування
амісульприду
дітям від
періоду
статевого
дозрівання
до 18 років не
встановлені:
дані щодо
застосування
амісульприду
підліткам із
шизофренією
обмежені. З
цієї причини
застосування
амісульприду
дітям від
періоду
статевого
дозрівання
до 18 років не
рекомендується.
Амісульприд
протипоказаний
дітям віком
до 15 років,
оскільки
безпека
застосування
цього
лікарського
засобу зазначеній
категорії
пацієнтів
наразі не з’ясована
(див. розділ
«Протипоказання»).

Пацієнти
літнього віку. Безпека
застосування
амісульприду
пацієнтам літнього
віку
оцінювалася за
участю обмеженої
кількості
пацієнтів.
Цей лікарський
засіб слід
застосовувати
зазначеній
підгрупі
пацієнтів з
особливою
обережністю
з огляду на
ризик
розвитку
артеріальної
гіпотензії
та
седативних
ефектів.
Пацієнтам із
нирковою
недостатністю
також може
бути потрібне
зниження
дози
препарату (див.
розділ «Особливості
застосування»).

Ниркова
недостатність. Оскільки
амісульприд
виводиться
нирками, при
нирковій
недостатності
з кліренсом креатиніну
30–60 мл/хв
добову дозу
необхідно зменшити
вдвічі, а при
нирковій
недостатності
з кліренсом
креатиніну
10–30 мл/хв – до
третини. У
зв’язку з
обмеженістю
даних щодо
пацієнтів із
серйозною
нирковою недостатністю
(КК <10 мл/хв)
рекомендовано
строгий
моніторинг стану
таких
пацієнтів
(див. розділ «Особливості
застосування»).

Порушення
функції
печінки. Оскільки
препарат
слабко
метаболізує,
зниження
дози не
потрібне.

Діти. Ефективність
та безпека
застосування
амісульприду
дітям віком
від 15 років не
визначені;
існує мало
доступної
інформації
щодо
застосування
амісульприду
підліткам із шизофренією.
Тому
застосування
амісульприду
дітям віком
від 15 років не
рекомендується;  дітям
віком до 15
років
застосування
амісульприду
протипоказане.

Передозування.

На сьогодні
даних щодо
гострого
передозування
амісульприду
мало.
Зареєстровані
ознаки і
симптоми в
основному є
результатом
посилення
фармакологічної
активності, що
клінічно
проявляється
у сонливості,
седації,
комі,
артеріальній
гіпотензії
та екстрапірамідних
симптомах. Були
повідомлення
про летальні
випадки, переважно
при
одночасному
застосуванні
з іншими
психотропними
засобами.

Специфічний
антидот амісульприду
невідомий. У
разі
гострого
передозування
слід
визначити, чи
застосовували
одночасно
інший
лікарський
засіб, і
вжити
відповідних
заходів:

- ретельне
спостереження
за життєвими
функціями;

- моніторинг
серцевої
діяльності
(небезпека
подовження
інтервалу QT)
до повного
одужання
хворого;

- у разі
тяжких
екстрапірамідних
симптомів
необхідно
призначити
антихолінергічні
засоби.

Оскільки
амісульприд
слабко
діалізується,
можливості
гемодіалізу
для
виведення
цієї
лікарської
сполуки є обмеженими.

Побічні
реакції.

Небажані
ефекти класифіковано
за частотою
відповідно
до такої
шкали: дуже
часто (≥ 1/10),
часто (≥ 1/100, <1/10),
нечасто (≥ 1/1000, <1/100),
рідко (≥ 1/10 000, <1/1 000),
дуже рідко (<1/10
000), частота
невідома
(неможливо
визначити з
наявних
даних).

З
боку
нервової
системи. Дуже часто: екстрапірамідні
симптоми
(тремор,
гіпертонус,
посилена
салівація,
акатизія,
гіпокінезія,
дискінезія).
У більшості
випадків вони
мають
помірний
характер при оптимальних
дозах і
частково
оборотні без
відміни амісульприду
при
призначенні
антихолінергічних
протипаркінсонічних
засобів.

Частота
екстрапірамідних
симптомів, що
носить залежний
від дози
характер,
дуже низька у
хворих, які
лікуються з
приводу переважно
негативних
симптомів дозами,
рівними 50–300
мг/добу.

Часто:
гостра
дистонія
(спастична
кривошия,
окулогірний
криз, тризм).
Вона є
оборотною
без відміни амісульприду
при
призначенні
антихолінергічного
протипаркінсонічного
засобу. Сонливість.

Нечасто: була
зареєстрована
пізня
дискінезія,
що характеризується
мимовільними
рухами язика та
(або) м’язів
обличчя,
зазвичай
після довготривалого
прийому
препарату.
Антихолінергічні
протипаркінсонічні
засоби є
неефективними
або можуть
спричиняти
посилення
симптомів. Судоми.

Рідко:
злоякісний
нейролептичний
синдром, який
може
призводити
до смерті
(див. розділ
«Особливості
застосування»).

Частота
невідома:
синдром
неспокійних
ніг.

Психічні
порушення. Часто:
безсоння,
тривожність,
ажитація,
фригідність.

Нечасто:
сплутаність
свідомості.

З
боку
шлунково-кишкового
тракту. Часто: запор,
нудота,
блювання,
сухість у
роті.

Ендокринні
порушення. Часто:
підвищення
рівня
пролактину у
плазмі крові,
що є
оборотним
після
відміни
препарату. Це
може
спричинити
такі
клінічні
симптоми: галакторею,
аменорею,
гінекомастію,
біль у грудях,
порушення
ерекції.

Рідко:
доброякісна
пухлина
гіпофіза,
така як
пролактинома
(див. розділи
«Протипоказання»
і
«Особливості
застосування»).

З
боку
метаболізму
і харчування. Нечасто: гіперглікемія
(див. розділ
«Особливості
застосування»),
гіпертригліцеридемія
і
гіперхолестеринемія.

Рідко:
гіпонатріємія,
синдром
неадекватної
секреції
антидіуретичного
гормону (СНСАГ).

З
боку серця. Нечасто: брадикардія.

Рідко:
подовження
інтервалу QT,
шлуночкові аритмії,
такі як torsades de pointes,
шлуночкова
тахікардія,
що може призвести
до
фібриляції
шлуночків
або зупинки серця,
раптова
смерть (див.
розділ
«Особливості
застосування»).

З
боку
дихальної
системи, органів
грудної
клітки та
середостіння. Нечасто:
закладеність
носа,
аспіраційна
пневмонія
(переважно у
разі одночасного
застосування
інших
антипсихотиків
та засобів,
які
пригнічують
функцію ЦНС).

Дослідження. Часто:
збільшення
маси тіла. Нечасто:
зареєстровано
підвищені
рівні
ензимів
печінки,
головним
чином
трансаміназ.

З
боку імунної
системи. Нечасто:
алергічні
реакції.

З боку
органів зору.
Часто:
нечіткість
зору (див.
розділ
«Здатність
впливати на
швидкість
реакції при
керуванні
автотранспортом
або іншими
механізмами»).

Гепатобіліарні
розлади.
Нечасто:
гепатоцелюлярне
ураження.

З боку шкіри
та
підшкірної
клітковини. Рідко: ангіоневротичний
набряк,
кропив’янка. Частота
невідома:
реакція
фоточутливості.

Розлади
з боку
опорно-рухового
апарату та загальні
розлади.
Нечасто:
остеопенія,
остеопороз.

З боку
нирок та
сечовивідних
шляхів.
Нечасто:
затримка
сечі.

З боку
крові та
лімфатичної
системи. Нечасто:
лейкопенія,
нейтропенія
(див. розділ
«Особливості
застосування»).

Рідко:
агранулоцитоз
(див. розділ
«Особливості
застосування»).

З боку
судинної
системи. Часто:
артеріальна
гіпотензія.

Нечасто:
підвищення
артеріального
тиску.

Рідко: випадки
венозної
тромбоемболії,
у т. ч. емболії
легеневої
артерії,
іноді
летальної, і
тромбоз
глибоких вен були
зареєстровані
при
застосуванні
антипсихотичних
засобів. (див.
розділ
«Особливості
застосування»).

З боку шкіри
та
підшкірної
клітковини. Рідко: ангіоневротичний
набряк,
кропив’янка.

Частота
невідома:
реакція
фоточутливості.

Патологічні
стани у
період
вагітності, у
післяпологовий
і
перинатальний
періоди. Частота
невідома:
синдром
відміни у новонароджених
(див.
розділ
«Застосування
у період
вагітності
або
годування
груддю»).

Звітність
про побічні
реакції.

Повідомлення
про побічні
реакції у
період після
реєстрації
лікарського
засобу є важливим
заходом. Це дає
змогу
здійснювати
безперервний
моніторинг
співвідношення
користь/ризик
при
застосуванні
даного
лікарського
засобу.
Медичним
працівникам
необхідно
повідомляти
про будь-які
побічні
реакції за допомогою
системи
повідомлень
про побічні реакції
в Україні.

Термін
придатності. 3 роки.

Умови зберігання.

Зберігати
у
недоступному
для дітей
місці. Особливі
умови
зберігання
не потрібні.

Упаковка.

№ 30 (10 × 3):
по 10 таблеток
у блістері,
по 3 блістери
у картонній
коробці.

Категорія
відпуску. За рецептом.

Виробник. ДЕЛЬФАРМ
ДІЖОН.

Місцезнаходження
виробника та його
адреса місця
провадження
діяльності. 6 бульвар де
л'Юроп,
КВЕТИГНИ, 21800,
Франція.

Заявник. ТОВ
«Санофі-Авентіс
Україна»,
Україна.