ІНСТРУКЦІЯ

для
медичного
застосування
лікарського
засобу

Фаніган

(Fanigan®)

Склад:

діючі
речовини: парацетамол,
диклофенак
натрію;

1 таблетка
містить
парацетамолу
500 мг, диклофенаку
натрію 50 мг;

допоміжні
речовини: крохмаль
кукурудзяний,
повідон К-30,
натрію кроскармелоза,
целюлоза мікрокристалічна,
магнію
стеарат,
жовтий захід
FCF (Е 110).

Лікарська
форма. Таблетки.

Основні
фізико-хімічні
властивості:
таблетки капсулоподібної
форми,
оранжевого
кольору з
білими
вкрапленнями.

Фармакотерапевтична
група.  Нестероїдні
протизапальні
та протиревматичні
засоби.

Код АТХ М01А В55.

Фармакологічні
властивості.

Фармакодинаміка.

Фаніган
– комбінований
препарат, що
чинить
виражену
протизапальну,
аналгетичну
та
антипіретичну
дію.
Фармакологічна
активність
препарату
зумовлена
властивостями
диклофенаку
та
парацетамолу,
що входять до
складу препарату.

Диклофенак
натрію
чинить
виражену
протизапальну
і
аналгезуючу,
а також
помірну жарознижувальну
дію.
Парацетамол проявляє
виражений
аналгетичний,
незначний антипіретичний
і
протизапальний
ефект. Механізм
дії
пов’язаний з
інгібуванням
синтезу простагландинів.

Фармакокінетика.

Диклофенак.

Натрію
диклофенак
швидко
всмоктується
у кров –
максимальна
концентрація
у плазмі крові
досягається
через 1-2
години.
Зв’язування
з білками
плазми крові
– понад 99 %.
Добре
проникає у
тканини і
синовіальну
рідину, де
його
концентрація
росте
повільно,
через 4 години
досягає
вищих
значень, ніж
у плазмі крові.
Їжа може
сповільнювати
швидкість всмоктування,
не впливаючи
на повноту
всмоктування.
Біодоступність
– близько 5 %.

Період
напіввиведення
з плазми
крові
становить 1-2
години, із
синовіальної
рідини – 3-6
годин.
Близько 35 %
виводиться у
вигляді
метаболітів
з калом; близько
65 % –
метаболізується
у печінці і
виводиться нирками
у вигляді
неактивних
похідних, близько
1 % – у незміненому
вигляді.

Парацетамол.

Парацетамол
швидко та
майже
повністю абсорбується
у
шлунково-кишковому
тракті. Максимальна
концентрація
у плазмі
крові досягається
через 30-60
хвилин. Період
напіввиведення
становить 1-4
години.
Рівномірно
розподіляється
по всіх
рідинах
організму.
Зв’язування
з білками
плазми крові
варіабельне. Парацетамол
метаболізується
у печінці та виводиться
переважно
нирками у
формі кон’югованих
метаболітів.

Після
повторного
застосування
препарату
фармакокінетичні
показники
активних речовин
не
змінюються.
За умов
дотримання
рекомендованих
інтервалів
між прийомом
таблеток
кумуляція
препарату не
відзначається.

Клінічні
характеристики.

Показання.

–
Гострий біль
(м’язовий,
головний,
зубний, з
локалізацією
у хребті), при
несуглобовому
ревматизмі,
ревматоїдному
артриті,
анкілозуючому
спондиліті,
остеоартрозі,
спондилоартриті,
гострих
нападах
подагри,
первинній дисменореї,
аднекситі,
фаринготонзиліті,
отиті.

–
Посттравматичний
та
післяопераційний
больовий
синдром.

Протипоказання.

Гіперчутливість
до
диклофенаку,
парацетамолу
або до будь-якого
іншого
компонента
препарату.

Гостра
виразка
шлунка або
кишечнику;
гастроінтенстинальна
кровотеча
або перфорація.

Кровотеча
або
перфорація
шлунково-кишкового
тракту в
анамнезі, пов’язані
з попереднім
лікуванням
нестероїдними
протизапальними
препаратами (НПЗП).

Активна
форма
виразкової
хвороби/кровотечі
або
рецидивуюча
виразкова
хвороба/кровотеча
в анамнезі
(два або
більше
окремих епізоди
діагностованої
виразки або
кровотечі).

Високий ризик
розвитку
післяопераційних
кровотеч,
незгортання
крові, порушень
гемостазу,
гемопоетичних
порушень або
цереброваскулярних
кровотеч.

Печінкова
недостатність.

Ниркова
недостатність.

Застійна
серцева
недостатність
(NYHA II–IV).

Ішемічна
хвороба
серця у
пацієнтів,
які мають
стенокардію
та які
перенесли
інфаркт
міокарда.

Пацієнтам,
у яких у
відповідь на
застосування
ібупрофену, диклофенаку,
парацетамолу,
ацетилсаліцилової
кислоти або
інших НПЗП
виникають
напади
бронхіальної
астми («аспіринова
астма»), ангіоневротичний
набряк, кропив’янка
або гострий
риніт, поліпи носа
та інші
алергічні
симптоми.

Захворювання
крові, порушення
кровотворення
нез’ясованого
ґенезу, лейкопенія,
виражена анемія.

Вроджена
гіпербілірубінемія,
синдром
Жильбера.

Дефіцит
глюкозо-6-фосфатдегідрогенази.

Запальні
захворювання
кишечнику
(хвороба Крона
або
виразковий
коліт).

Алкоголізм.

Лікування
післяопераційного
болю при
аортокоронарному
шунтуванні (або використання
апарату штучного кровообігу).

Захворювання
периферичних
артерій.

Цереброваскулярні
захворювання
у пацієнтів,
які
перенесли
інсульт або
мають
епізоди
транзиторних
ішемічних
атак.

Взаємодія
з іншими
лікарськими
засобами та
інші види
взаємодій.

Диклофенак.

Літій. За
умов
одночасного
застосування
диклофенак
може
підвищити
концентрацію
літію у
плазмі крові.
Рекомендується
моніторинг
рівня літію у
сироватці
крові.

Дигоксин. За
умов
одночасного
застосування
диклофенак
може
підвищити
концентрацію
дигоксину у
плазмі крові.
Рекомендується
моніторинг рівнів
дигоксину у
сироватці
крові.

Діуретики
та
антигіпертензивні
засоби. Як і
інші НПЗП,
супутнє
застосування
диклофенаку
з діуретиками
та
антигіпертензивними
засобами
(наприклад
β-блокаторами,
інгібіторами
ангіотензинперетворювального
ферменту (АПФ))
може
призвести до
зниження їх
антигіпертензивного
ефекту шляхом
інгібування
синтезу
судинорозширювальних
простагландинів.
Таким чином,
подібну
комбінацію
застосовують
із
застереженням,
а пацієнти,
особливо
літнього
віку, повинні
перебувати
під ретельним
наглядом
щодо
артеріального
тиску.
Пацієнти
повинні отримувати
належну
гідратацію,
рекомендується
також
моніторинг
ниркової
функції
після
початку
супутньої
терапії та на
регулярній
основі після
неї, особливо
щодо діуретиків
та
інгібіторів
АПФ, у
зв’язку зі збільшенням
ризику
нефротоксичності.

Препарати,
що, як відомо,
спричиняють
гіперкаліємію.
Супутнє
лікування
калійзберігаючими
діуретиками,
циклоспорином,
такролімусом
або
триметопримом
може бути
пов’язане зі
збільшенням
рівня калію у
сироватці
крові, тому
моніторинг
стану
пацієнтів
слід проводити
частіше.

Антикоагулянти
та
антитромботичні
засоби.
Супутнє
застосування
може
підвищити
ризик
кровотечі,
тому
рекомендується
вжити застережних
заходів. Хоча
відсутні
переконливі
дані про
вплив
диклофенаку
на активність
антикоагулянтів,
існують
окремі дані
про збільшення
ризику
кровотечі у
пацієнтів,
які застосовують
одночасно
диклофенак
та антикоагулянти.
Тому для
впевненості,
що ніякі зміни
в дозуванні
антикоагулянтів
не потрібні,
рекомендований
ретельний
моніторинг
таких
пацієнтів. Як
і інші
нестероїдні
протизапальні
препарати,
диклофенак у
високих
дозах може
тимчасово
пригнічувати
агрегацію тромбоцитів.

Інші
НПЗП,
включаючи
селективні
інгібітори
циклооксигенази-2,
та
кортикостероїди. Одночасне
застосування
диклофенаку
та інших НПЗП
або
кортикостероїдів
може підвищити
ризик
шлунково-кишкової
кровотечі
або виразки.
Слід уникати
одночасного
застосування
двох або
більше НПЗП.

Селективні
інгібітори
зворотного
захоплення
серотоніну
(СІЗЗС).

Супутнє
застосування
НПЗП та СІЗЗС
може
збільшувати
ризик
шлунково-кишкових
кровотеч.

Антидіабетичні
препарати. Доведено,
що
диклофенак
можна
застосовувати
разом з
пероральними
антидіабетичними
засобами і не
змінювати їх
терапевтичний
ефект. Проте
є деякі
повідомлення
про розвиток
у таких
випадках як
гіпоглікемії,
так і гіперглікемії,
що зумовлювало
необхідність
зміни дози
антидіабетичних
засобів під
час
застосування
диклофенаку.
З цієї
причини як
застережний
захід
рекомендовано
під час
комбінованої
терапії
контролювати
рівень
глюкози в
крові.

Метотрексат.
Диклофенак
може
пригнічувати
кліренс
метотрексату
в ниркових
канальцях, що
призводить
до
підвищення
рівнів метотрексату.
Слід
дотримуватись
обережності
при
призначенні
НПЗП,
включаючи
диклофенак,
менше ніж за 24
години до
застосування
метотрексату,
оскільки в
таких
випадках
може підвищуватися
концентрація
метотрексату
в крові і
посилюватися
його
токсична дія.
Є дані про випадки
серйозної
токсичності,
коли інтервал
між застосуванням
метотрексату
і НПЗП,
включаючи
диклофенак,
був у межах           24
годин. Ця
взаємодія
опосередкована
через
накопичення
метотрексату
в результаті порушення
ниркової
екскреції у
присутності
НПЗП.

Циклоспорин. Вплив
диклофенаку,
як і інших
НПЗП, на
синтез
простагландинів
у нирках може
посилювати
нефротоксичність
циклоспорину,
у зв’язку з
цим
диклофенак
слід застосовувати
в нижчих
дозах, ніж
для пацієнтів,
які не
застосовують
циклоспорин.

Такролімус. При
застосуванні
НПЗП з
такролімусом
можливе
підвищення
ризику
нефротоксичності,
що може бути
опосередковано
нирковими
антипростагландиновими
ефектами
НПЗЗ та
інгібіторами
кальциневрину.

Антибактеріальні
хінолони.
Можливий
розвиток
судом у
пацієнтів,
які одночасно
застосовували
похідні
хінолону та
НПЗП. Це може
спостерігатися
у пацієнтів
як з епілепсією
і судомами в
анамнезі, так
і без них.
Таким чином,
слід
проявляти
обережність
при вирішенні
питання про
застосування
хінолону пацієнтам,
які вже
отримують
НПЗП.

Фенітоїн. При
застосуванні
фенітоїну
одночасно з диклофенаком
рекомендується
проводити моніторинг
концентрацій
фенітоїну у
плазмі крові
у зв’язку з
очікуваним збільшенням
впливу
фенітоїну.

Холестипол
та
холестирамін. Ці
препарати
можуть
спричинити
затримку або
зменшення
всмоктування
диклофенаку. Таким
чином,
рекомендується
призначати диклофенак
принаймні за 1
годину до або
через 4-6 годин
після
застосування
колестиполу/холестираміну.

Серцеві
глікозиди.
Одночасне
застосування
серцевих
глікозидів і
НПЗП може
посилити
серцеву
недостатність,
зменшити ШКФ
і підвищити
рівні
глікозидів у
плазмі крові.

Міфепристон. НПЗП
не слід
застосовувати
протягом 8-12
днів після застосування
міфепристону,
оскільки
НПЗП можуть
зменшити
ефект
міфепристону.

Потужні
інгібітори CYP2C9. Слід
бути
обережним
при одночасному
призначенні
диклофенаку
з потужними
інгібіторами
CYP2C9 (наприклад,
з
вориконазолом),
що може
призвести до
значного збільшення
максимальних
концентрацій
у плазмі
крові та
експозиції
диклофенаку
внаслідок
пригнічення
метаболізму
диклофенаку.

Препарати,
які
стимулюють
ферменти, що
метаболізують
лікарські
засоби. Препарати,
які
стимулюють
ферменти,
наприклад,
рифампіцин,
карбамазепін,
фенітоїн,
звіробій (Hypericum perforatum) тощо,
теоретично
здатні
зменшувати
концентрації
диклофенаку
у плазмі
крові.

Парацетамол.

Швидкість
всмоктування
парацетамолу
може
збільшуватися
при
застосуванні
метоклопраміду
та домперидону
і зменшуватися
при
застосуванні
холестираміну.
Антикоагулятний
ефект
варфарину та
інших кумаринів
може бути
посилений
при
одночасному
довготривалому
регулярному
щоденному
застосуванні
парацетамолу,
з підвищенням
ризику
кровотечі.
Періодичний
прийом не має
значного ефекту.

Барбітурати
зменшують
жарознижувальний
ефект
парацетамолу.

Протисудомні
препарати
(включаючи
фенітоїн,
барбітурати,
карбамазепін),
які стимулюють
активність
мікросомальних
ферментів
печінки,
можуть
посилювати
токсичний вплив
парацетамолу
на печінку внаслідок
підвищення
ступеня
перетворення
препарату на
гепатотоксичні
метаболіти.
При
одночасному
застосуванні
парацетамолу
з
гепатотоксичними
засобами
збільшується
токсичний
вплив
препаратів
на печінку.

Одночасне
застосування
високих доз
парацетамолу
з ізоніазидом,
рифампіцином
підвищує
ризик розвитку
гепатотоксичного
синдрому.
Парацетамол
знижує
ефективність
діуретиків.

Не
застосовувати
одночасно з
алкоголем.

Особливості
застосування.

Для
диклофенаку.

Щоб мінімізувати
небажані
ефекти,
лікування
слід розпочинати
з найменшої
ефективної
дози протягом
найкоротшого
періоду часу,
необхідного
для контролю
симптомів.

Слід уникати
одночасного
застосування
диклофенаку
із системними
НПЗП, такими
як селективні
інгібітори
циклооксигенази-2, через
відсутність
будь-яких
доказів синергічного
ефекту і у зв’язку
з
потенційними
адитивними
побічними
ефектами.

Необхідна
обережність щодо
пацієнтів літнього віку. Зокрема,
рекомендується
застосовувати
найнижчу
ефективну
дозу ослабленим
пацієнтам
літнього
віку або з
низькою масою тіла.

Як і при
застосуванні
інших НПЗП,
можуть спостерігатися
алергічні
реакції, в тому числі анафілактичні/анафілактоїдні
реакції, навіть без
попереднього
впливу диклофенаку.

Завдяки своїм фармакодинамічним
властивостям,
диклофенак, як і інші НПЗП,
може маскувати
ознаки і симптоми
інфекції.

Вплив
на травний
тракт.

При
застосуванні
всіх НПЗП,
включаючи
диклофенак,
були
зареєстровані
випадки
шлунково-кишкових
кровотеч (випадки
блювання
кров’ю,
мелени),
утворення виразки
або
перфорації,
які можуть
бути летальними
і статися у
будь-який час
у процесі
лікування при
наявності
або
відсутності
попереджувальних
симптомів
або
попереднього
анамнезу
серйозних
явищ з боку
шлунково-кишкового
тракту. Ці
явища
зазвичай
мають більш
серйозні
наслідки у
пацієнтів
літнього віку.
Якщо у
пацієнтів,
які
отримують
диклофенак,
спостерігаються
явища
шлунково-кишкової
кровотечі
або
утворення
виразки, застосування
препарату
необхідно
припинити.

Як і при
застосуванні
інших НПЗП,
включаючи
диклофенак,
для пацієнтів
із
симптомами,
що свідчать
про
порушення з
боку
травного
тракту (ТТ),
обов’язковим
є медичний
нагляд і особлива
обережність.
Ризик
виникнення кровотечі,
виразки або
перфорації у ТТ збільшується
з
підвищенням
дози НПЗП,
включаючи
диклофенак.

Пацієнти
літнього
віку мають
підвищену
частоту
небажаних
реакцій на
застосування
НПЗП,
особливо
щодо
шлунково-кишкової
кровотечі та
перфорації,
які можуть
бути
летальними.

Щоб зменшити
ризик такого
токсичного
впливу на ТТ,
лікування
слід
починати та
підтримувати
найнижчими
ефективними
дозами. Для
таких
пацієнтів, а
також тих,
хто потребує
супутнього
застосування
лікарських засобів,
що містять
низькі дози
ацетилсаліцилової
кислоти
(АСК/аспірин)
або інших лікарських
засобів, які, імовірно,
підвищують
ризик
небажаної
дії на ТТ,
слід
розглянути
питання про
застосування
комбінованої
терапії із
застосуванням
захисних
засобів
(наприклад,
інгібіторів
протонної
помпи або
мізопростолу).
Пацієнти
зі
шлунково-кишковою
токсичністю
в анамнезі,
особливо
літнього
віку, повинні
повідомляти
про будь-які
незвичні
абдомінальні
симптоми
(особливо
кровотечі в
ТТ).
Застереження
також
потрібні для
хворих, які
отримують
одночасно
лікарські
засоби, що
можуть
підвищити
ризик виразки
або
кровотечі,
такі як
системні
кортикостероїди,
антикоагулянти
(наприклад,
варфарин), антитромботичні
засоби
(наприклад,
АСК) або
селективні
інгібітори
зворотного
захоплення
серотоніну.

Вплив
на печінку.

Ретельний
медичний нагляд
потрібен
у випадку,
коли
диклофенак призначають
пацієнтам
з порушенням
функції печінки, оскільки їх стан
може погіршитись.

Як і при
застосуванні
інших НПЗП,
включаючи
диклофенак,
рівень одного або
декількох
ферментів
печінки може підвищуватися.

Під
час
тривалого
лікування
препаратом Фаніган
слід призначати
регулярне
спостереження
за функціями
печінки та
рівнями печінкових
ферментів як
застережний
захід. Якщо
порушення
функції
печінки
зберігаються
або
погіршуються
та якщо
клінічні ознаки
або симптоми
можуть бути
пов’язані з прогресуючими
захворюваннями
печінки або
якщо
спостерігаються
інші прояви
(наприклад,
еозинофілія,
висипання),
застосування
препарату Фаніган
слід
припинити.
Перебіг
захворювань,
таких як
гепатити,
може
проходити
без продромальних
симптомів.
Застереження
необхідні у
разі, якщо
Фаніган
застосовувати
пацієнтам з
печінковою
порфірією,
через імовірність
провокування
нападу.

Вплив на
нирки.

Оскільки
при
лікуванні
НПЗП,
включаючи
диклофенак,
були
зареєстровані
випадки
затримки
рідини та
набряків, особливу увагу слід
приділити пацієнтам
з порушеннями
функції
серця або нирок,
артеріальною
гіпертензією
в анамнезі,
пацієнтам літнього
віку, пацієнтам,
які
отримують супутню терапію діуретиками
або
препаратами,
що
суттєво впливають
на функцію
нирок, а
також
пацієнтам із
суттєвим
зниженням
позаклітинного
об’єму рідини з
будь-якої
причини, наприклад,
до або
після серйозного
хірургічного
втручання. У таких
випадках як
застережний
захід рекомендується
моніторинг ниркової
функції.
Припинення
терапії
зазвичай
зумовлює повернення
до стану,
який
передував
лікуванню.

Вплив
на шкіру

У зв’язку із
застосуванням
НПЗП, у тому числі
диклофенаку,
дуже рідко
були
зареєстровані
серйозні
реакції з боку
шкіри (деякі
з них були
летальними,
включаючи
ексфоліативний
дерматит,
синдром Стівенса-Джонсона
і токсичний
епідермальний
некроліз). У
пацієнтів
найвищий
ризик
розвитку цих
реакцій спостерігається
на початку
курсу
терапії: поява
реакції
відзначається
у більшості
випадків
протягом
першого місяця
лікування.
Застосування
препарату Фаніган
необхідно
припинити
при першій
появі
шкірних
висипань,
ураженнях
слизової оболонки
або при появі
будь-яких
інших ознак
підвищеної
чутливості.

СЧВ
і змішані
захворювання
сполучної
тканини.

У пацієнтів
із системним
червоним
вовчаком
(СЧВ) і
змішаними
захворюваннями
сполучної
тканини може
спостерігатися
підвищений
ризик
розвитку
асептичного
менінгіту.

Серцево-судинні
та
цереброваскулярні
ефекти.

Призначати
диклофенак
пацієнтам зі
значними
факторами
ризику
кардіоваскулярних
явищ (таких
як
артеріальна
гіпертензія,
гіперліпідемія,
цукровий
діабет,
куріння) можна
лише після
ретельної
клінічної
оцінки.
Оскільки
кардіоваскулярні
ризики
диклофенаку можуть
зростати зі
збільшенням
дози та тривалості
лікування,
його
необхідно
застосовувати
якомога
коротший
період та у
найнижчій
ефективній
дозі. Слід
періодично переглядати
потребу
пацієнта у
застосуванні
диклофенаку
для
полегшення
симптомів та
відповідь на терапію.

Для
пацієнтів з
наявністю в
анамнезі
артеріальної
гіпертензії
та/або
застійної серцевої
недостатності
легкого або
помірного
ступеня
тяжкості
необхідним є
проведення
відповідного
моніторингу
та надання
рекомендацій,
оскільки у
зв’язку з
застосуванням
НПЗП,
включаючи
диклофенак,
були
зареєстровані
випадки
затримки
рідини та
набряків.

Дані
клінічних
досліджень
та
епідеміологічні
дані
свідчать, що
застосування
диклофенаку,
особливо у
високих
дозах (150 мг/добу)
і при
тривалому
лікуванні,
може бути
пов’язано з
незначним
збільшенням
ризику розвитку
артеріальних
тромботичних
подій (наприклад,
інфаркту
міокарда або
інсульту).

Пацієнтам з
неконтрольованою
артеріальною
гіпертензією,
застійною
серцевою недостатністю,
стійкою
ішемічною
хворобою
серця та/або
цереброваскулярною
хворобою
призначати диклофенак
не
рекомендовано,
у разі необхідності
застосування
можливе лише
після
ретельної
оцінки
ризику-користі
тільки в
дозуванні не
більше 100 мг на
добу. Подібну
оцінку слід
провести
перед
початком
довгострокового
лікування
пацієнтів з
факторами
ризику
розвитку
серцево-судинних
явищ (наприклад,
з
артеріальною
гіпертензією,
гіперліпідемією,
цукровим
діабетом та
пацієнтам,
які палять).

Пацієнти
повинні бути
проінформовані
щодо
можливості
виникнення
серйозних
антитромбічних
випадків
(біль у
грудях,
задишка,
слабкість,
порушення мовлення),
яке може
відбутися у
будь-який
час. У цьому
випадку
треба
негайно звернутися
до лікаря.

Вплив
на
гематологічні
показники.

При
тривалому
застосуванні
даного
препарату, як
і інших НПЗП,
рекомендується
моніторинг
повного аналізу
крові.

Диклофенак
може
тимчасово
пригнічувати
агрегацію
тромбоцитів.
Слід
ретельно спостерігати
за
пацієнтами з
порушенням
гемостазу,
геморагічним
діатезом або
гематологічними
порушеннями.

Астма
в анамнезі.

У
пацієнтів з астмою, сезонним
алергічним
ринітом,
набряком
слизової
оболонки
носа (тобто
назальними
поліпами), хронічними
обструктивними
захворюваннями
легень або хронічними
інфекціями
дихальних
шляхів (особливо
такими, що пов’язані
з
алергічними,
подібними до
ринітів,
симптомами)
частіше
виникають реакції на НПЗП,
такі як
загострення
астми (так
звана непереносимість
аналгетиків/аналгетична
астма), набряк Квінке
або кропив’янка.
У зв’язку
з цим щодо
таких
пацієнтів
рекомендовано
спеціальні
застережні
заходи (готовність
до надання
невідкладної
допомоги). Це також
стосується
пацієнтів з
алергічними
реакціями
на інші речовини,
такими як висипання,
свербіж або кропив’янка.

Як і інші
препарати, що
пригнічують
активність
простагландинсинтетази,
диклофенак
натрію та
інші НПЗП
можуть
спровокувати
розвиток
бронхоспазму
при
застосуванні
пацієнтам,
які страждають
на
бронхіальну
астму, або
пацієнтам з
бронхіальною
астмою в
анамнезі.

Фертильність
у жінок.

Застосування
диклофенаку
може
призвести до
порушення
фертильності
у жінок і не
рекомендується
жінкам, які
прагнуть
завагітніти.
Щодо жінок,
які можуть мати
труднощі із
зачаттям або
які
проходять дослідження
з приводу
безпліддя,
слід розглянути
питання про
відміну
препарату Фаніган.

Для
парацетамолу.

При
захворюваннях
печінки або
нирок перед
застосуванням
препарату
потрібно
порадитися з
лікарем.

Перед
застосуванням
препарату
необхідно
порадитися з
лікарем, якщо
пацієнт
застосовує
варфарин або
подібні
препарати,
які мають
антикоагулянтний
ефект. Слід
враховувати,
що у хворих
на алкогольні
нециротичні
ураження
печінки
збільшується
ризик
гепатотоксичної
дії парацетамолу;
препарат
може
впливати на
результати
лабораторних
досліджень
щодо вмісту в
крові
глюкози та
сечової
кислоти.
Пацієнтам,
які
приймають
аналгетики
кожен день
при артритах
легкої форми,
необхідно
проконсультуватися
з лікарем. У
пацієнтів з
тяжкими
інфекціями,
такими як
сепсис, які
супроводжуються
зниженням
рівня
глутатіону,
при прийомі
парацетамолу
підвищується
ризик
виникнення
метаболічного
ацидозу.
Симптомами
метаболічного
ацидозу є
глибоке, прискорене
або
утруднене
дихання,
нудота,
блювання,
втрата
апетиту. Слід
негайно
звернутися
до лікаря у
разі появи
цих
симптомів.

Не
перевищувати
зазначених
доз.

Не
приймати
препарат  одночасно
з іншими
засобами, що
містять парацетамол.

Якщо
симптоми не
зникають,
слід
звернутися
до лікаря.

Якщо
головний
біль стає
постійним,
слід звернутися
до лікаря.

Зберігати
препарат
поза полем
зору дітей та
у
недоступному
для дітей
місці.

Препарат
містить барвник
жовтий
захід FCF (Е 110),
тому може
спричиняти
алергічні
реакції.

Застосування
у період
вагітності
або годування
груддю.

Препарат
протипоказаний
у період
вагітності
або
годування
груддю.

Здатність
впливати на
швидкість
реакції при
керуванні
автотранспортом
або іншими
механізмами.

Пацієнти,
в яких під
час
лікування
препаратом
спостерігаються
порушення
зору, запаморочення
(вертиго),
сонливість,
млявість,
втомлюваність
або інші
порушення
з боку
центральної
нервової системи,
мають
утримуватися
від
керування автотранспортом
або іншими
механізмами.

Спосіб
застосування
та дози.

Дозу
визначає
лікар для
кожного
хворого індивідуально,
залежно від
віку
пацієнта, характеру
та перебігу
захворювання,
індивідуальної
переносимості
та
лікувальної ефективності
препарату.
Препарат
слід
застосовувати
у найменших
ефективних
дозах протягом
найкоротшого
періоду часу,
враховуючи завдання
лікування у
кожного
окремого пацієнта.

Дорослим
та дітям
віком від 14
років – по 1
таблетці 2-3
рази на добу
після їди.

Інтервал
між
прийомами
становить не
менше 4 годин.

Тривалість
лікування
становить не
більше 5-7 днів
та залежить
від перебігу
захворювання.

Максимальна
добова доза
препарату
для дорослих
та дітей
віком від 14
років
становить не
більше 3
таблеток.

Максимальний
термін
застосування
без
консультації
лікаря – 3 дні.

Не
перевищувати
рекомендовану
дозу.

Не
приймати
разом з
іншими
лікарськими
засобами, що
містять
парацетамол.

Діти.

Препарат
протипоказаний
дітям
віком до 14
років.

Передозування.

Диклофенак.

Симптоми.

Типової
клінічної
картини,
характерної
для
передозування
диклофенаку,
не існує. Передозування
може
спричинити
такі симптоми
як головний
біль, нудота,
блювання,
біль в
епігастрії,
шлунково-кишкова
кровотеча, діарея,
запаморочення,
дезорієнтація,
збудження,
кома,
сонливість,
шум у вухах
або судоми. Гостра ниркова
недостатність
і ураження
печінки можливі
у разі
тяжкої інтоксикації.

Лікування.

Лікування
гострого
отруєння
НПЗП,
включаючи
диклофенак,
полягає у
проведенні
підтримуючої
і
симптоматичної
терапії. Це
стосується
лікування
таких
проявів як артеріальна
гіпотензія,
ниркова
недостатність,
судоми,
шлунково-кишкові
розлади, пригнічення
дихання.
Малоймовірно,
що такі специфічні
лікувальні
заходи, як
форсований
діурез,
діаліз або
гемоперфузія,
будуть
ефективними
для виведення
НПЗП,
включаючи
диклофенак,
оскільки
активні речовини
цих
препаратів
значною
мірою зв’язуються
з білками
крові і
піддаються
інтенсивному
метаболізму. Після прийому
потенційно
токсичних
доз може бути
застосоване
активоване вугілля, а після
прийому потенційно
небезпечних
для життя
доз –
проведення
знезараження
шлунка (наприклад,
викликання
блювання, промивання
шлунка).

Парацетамол.

Ураження
печінки може
виникнути у
дорослих, які
прийняли 10 г і
більше
парацетамолу,
та у дітей,
які прийняли
понад 150 мг/кг
маси тіла. У
пацієнтів із
факторами
ризику (тривалий
прийом
карбамазепіну,
фенобарбітону,
фенітоїну,
примідону,
рифампіцину,
звіробою або
інших
препаратів,
що індукують
печінкові
ферменти;
зловживання
алкоголем; недостатність
глутатіонової
системи,
наприклад,
розлади
травлення,
ВІЛ-інфекція,
голодування,
муковісцидоз,
кахексія)
прийом 5 г або
більше
парацетамолу
може
призвести до
ураження
печінки.

Симптоми
передозування
у перші 24
години:
блідість,
нудота,
блювання, анорексія
та
абдомінальний
біль.
Ураження
печінки може
стати явним
через 12-48 годин
після
передозування.
Можуть
виникати
порушення
метаболізму
глюкози та
метаболічний
ацидоз. При
тяжкому
отруєнні печінкова
недостатність
може
прогресувати
в
енцефалопатію,
крововиливи,
гіпоглікемію,
кому та
призвести до
летального
наслідку. Гостра
ниркова
недостатність
із гострим некрозом
канальців
може
проявлятися
сильним
болем у
ділянці
попереку,
гематурією, протеїнурією
і
розвинутися
навіть у разі
відсутності
тяжкого
ураження
печінки. Відзначалася
також
серцева
аритмія і
панкреатит.

При
тривалому
застосуванні
препарату у великих
дозах з боку
органів
кровотворення
може
розвинутись
апластична
анемія,
панцитопенія,
агранулоцитоз,
нейтропенія,
лейкопенія,
тромбоцитопенія.
При прийомі
великих доз з боку
нервової
системи −
запаморочення,
психомоторне
збудження і
порушення
орієнтації; з
боку
сечовидільної
системи −
нефротоксичність
(ниркова
коліка,
інтерстиціальний
нефрит,
папілярний
некроз); з
боку системи
травлення –
гепатонекроз.

Лікування:
термінові
заходи
підтримуючої
і
симптоматичної
терапії.

При
передозуванні
необхідна
швидка медична
допомога.
Пацієнта
слід негайно
доставити у
лікарню,
навіть якщо
відсутні
ранні симптоми
передозування.
Симптоми
можуть бути
обмежені
нудотою та
блюванням
або можуть не
відображати
тяжкості
передозування
чи ризику
ураження
органів.

Якщо
надмірна
доза
препарату
була прийнята
у межах 1
години, слід
розглянути
доцільність
застосування
активованого
вугілля. Концентрацію
парацетамолу
у плазмі
крові слід
вимірювати
через 4 години
або пізніше
після
прийому
(більш ранні концентрації
є
недостовірними).
Лікування
N-ацетилцистеїном
може бути
застосовано протягом
24 годин після
прийому
препарату, але
максимальний
захисний
ефект
отримують при
його
застосуванні
протягом          8
годин після
прийому.
Ефективність
антидоту різко
знижується
після цього
часу. У разі
необхідності
пацієнту
внутрішньовенно
слід вводити
N-ацетилцистеїн
згідно зі
встановленим
переліком
доз. У разі
відсутності
блювання може
бути
застосований
перорально
метіонін як
відповідна
альтернатива
у віддалених районах
поза
лікарнею.

Підтримуюче
і
симптоматичне
лікування показане
при таких
ускладненнях
як
артеріальна
гіпотензія,
ниркова
недостатність,
судоми,
порушення з
боку шлунково-кишкового
тракту і
пригнічення
дихання.
Малоймовірно,
що
форсований
діурез, гемодіаліз
або
гемоперфузія
є
ефективними
для
виведення
нестероїдних
протизапальних
засобів
(НПЗЗ),
оскільки
активні
речовини препарату
значною
мірою
зв’язуються
з білками
плазми крові
і піддаються
інтенсивному
метаболізму.

Побічні
реакції.

3 боку системи
крові та
лімфатичної
системи: тромбоцитопенія,
нейтропенія,
лейкопенія, анемія,
включаючи
апластичну
та гемолітичну
анемію
(особливо для
хворих із
дефіцитом
глюкозо-6-фосфатдегідрогенази),
сульфгемоглобінемію
і метгемоглобінемію
(ціаноз,
задишка, біль
у серці),
агранулоцитоз,
панцитопенія,
синці,
кровотечі.

3 боку
імунної
системи: реакції
гіперчутливості,
анафілактичні/анафілактоїдні
реакції,
включаючи
артеріальну
гіпотензію
та
анафілактичний
шок; ангіоневротичний
набряк
(включаючи
набряк
обличчя).

3 боку
шкіри та
підшкірної
клітковини: свербіж,
шкірні
висипання,
еритема,
висипання на
слизових
оболонках,
кропив’янка,
бульозні
висипання,
екзема,
ексудативна
мультиформна
еритема,
синдром
Стівенса-Джонсона,
токсичний
епідермальний
некроліз
(синдром Лайєлла),
ексфоліативний
дерматит,
алергічний дерматит,
випадання
волосся,
реакції
фоточутливості,
пурпура, в
тому числі
алергічна
пурпура.

З боку
психіки: дезорієнтація,
депресія,
порушення
сну, безсоння,
нічні
кошмари,
дратівливість,
занепокоєність,
відчуття
страху, психотичні
розлади, психомоторне
збудження,
галюцинації.

3 боку
нервової
системи: головний
біль,
запаморочення,
сонливість, втомлюваність,
парестезії,
порушення
сну, безсоння,
порушення
пам’яті,
судоми, тривожність,
тремор,
асептичний
менінгіт,
розлади смаку,
порушення
мозкового
кровообігу,
інсульт,
сплутаність
свідомості, порушення
чутливості,
загальне
нездужання.

3 боку
органів зору:
зорові
порушення,
затуманення
зору, диплопія,
неврит
зорового
нерва.

3 боку
органів
слуху: вертиго,
дзвін у
вухах, шум у
вухах,
розлади слуху.

З боку
серцево-судинної
системи: відчуття
серцебиття,
тахікардія,
задишка, біль
у ділянці
серця,
серцева
недостатність,
інфаркт
міокарда,
артеріальна
гіпертензія,
артеріальна
гіпотензія,
васкуліт.

3 боку
дихальної
системи,
органів
грудної
клітки та
середостіння: бронхіальна
астма
(включаючи
задишку),
бронхоспазм
(особливо у
пацієнтів,
чутливих до
ацетилсаліцилової
кислоти та до
інших НПЗЗ),
біль у
грудях,
пневмоніти.

З
боку
шлунково-кишкового
тракту: нудота,
блювання,
діарея,
диспепсія,
біль у животі,
біль в
епігастрії, метеоризм,
анорексія,
гастрит,
шлунково-кишкова
кровотеча
(криваве
блювання,
мелена, діарея
з домішками
крові),
виразки
шлунка і кишечнику,
що
супроводжуються
або не супроводжуються
кровотечею або
перфорацією
(іноді
летальні,
особливо у хворих
літнього
віку), коліт
(включаючи
геморагічний
коліт та
загострення
виразкового
коліту або
хвороба
Крона), запор,
стоматит
(включаючи
виразковий
стоматит),
глосит, порушення
функції
стравоходу,
діафрагмоподібний
стеноз
кишечнику,
панкреатит.

З боку
гепатобіліарної
системи:
підвищення
рівня
трансаміназ,
гепатит, жовтяниця,
розлади
печінки,
блискавичний
гепатит,
некроз
печінки,
печінкова
недостатність.

З
боку нирок та
сечовидільної
системи: гостра
ниркова
недостатність,
гематурія,
протеїнурія,
інтерстиціальний
нефрит,
нефротичний
синдром,
папілярний
некроз нирки.

З
боку
ендокринної
системи:
гіпоглікемія,
аж до
гіпоглікемічної
коми.

Загальні
розлади:
затримка
рідини, набряк,
загальна
слабкість,
посилене
потовиділення.

Порушення
з боку
репродуктивної
системи та
молочних
залоз:
імпотенція.

Дані
клінічних
досліджень
та
епідеміологічні
дані
свідчать про
підвищений
ризик тромботичних
ускладнень
(наприклад,
інфаркт
міокарда або
інсульт),
пов’язаний
із застосуванням
диклофенаку,
зокрема у
високих терапевтичних
дозах (150 мг на
добу) та при
тривалому
застосуванні.

Термін
придатності. 3
роки.

Умови
зберігання.

Зберігати
при
температурі
не вище 25 °С в
оригінальній
упаковці.

Зберігати у
недоступному
для дітей
місці.

Упаковка.

По 4
таблетки у
блістері, по 25
блістерів у
картонній
упаковці.

По 10
таблеток у
блістері, по 10
блістерів у
картонній
упаковці.

Категорія
відпуску. За
рецептом.

Виробник.

Кусум
Хелтхкер Пвт Лтд/

Kusum Healthcare Pvt Ltd.

Місцезнаходження
виробника та
його адреса
місця провадження
діяльності.

Плот № М-3,
Індор Спешел
Ікономік
Зоун, Фейз-ІІ,
Пітампур,
Діст. Дхар,
Мадхья
Прадеш, Пін 454774,
Індія/

Plot No. M-3, Indore Special Economic Zone, Phase-II, Pithampur, Distt.
Dhar, Madhya Pradesh, Pin 454774, India

ІНСТРУКЦІЯ

для
медичного
застосування
лікарського засобу

Фаніган

(Fanigan®)

Склад:

діючі
речовини: парацетамол,
диклофенак
натрію;

1 таблетка
містить
парацетамолу
500 мг, диклофенаку
натрію 50 мг;

допоміжні
речовини: крохмаль
кукурудзяний,
повідон К-30,
натрію кроскармелоза,
целюлоза
мікрокристалічна,
магнію
стеарат,
жовтий захід
FCF (Е 110).

Лікарська
форма. Таблетки.

Основні
фізико-хімічні
властивості:
таблетки
капсулоподібної
форми,
оранжевого
кольору з
білими вкрапленнями.

Фармакотерапевтична
група.  Нестероїдні
протизапальні
та протиревматичні
засоби.

Код АТХ М01А В55.

Фармакологічні
властивості.

Фармакодинаміка.

Фаніган
– комбінований
препарат, що
чинить
виражену
протизапальну,
аналгетичну
та
антипіретичну
дію.
Фармакологічна
активність
препарату зумовлена
властивостями
диклофенаку
та парацетамолу,
що входять до
складу
препарату.

Диклофенак
натрію
чинить
виражену
протизапальну
і
аналгезуючу,
а також
помірну жарознижувальну
дію.
Парацетамол
проявляє виражений
аналгетичний,
незначний
антипіретичний
і протизапальний
ефект.
Механізм дії
пов’язаний з
інгібуванням
синтезу
простагландинів.

Фармакокінетика.

Диклофенак.

Натрію
диклофенак
швидко
всмоктується
у кров –
максимальна
концентрація
у плазмі крові
досягається
через 1-2
години.
Зв’язування
з білками
плазми крові
– понад 99 %.
Добре
проникає у
тканини і синовіальну
рідину, де
його
концентрація
росте
повільно,
через 4
години
досягає
вищих значень,
ніж у плазмі
крові. Їжа
може сповільнювати
швидкість
всмоктування,
не впливаючи
на повноту
всмоктування.
Біодоступність
– близько 5 %.

Період
напіввиведення
з плазми
крові становить
1-2 години, із
синовіальної
рідини – 3-6 годин.
Близько 35 %
виводиться у
вигляді
метаболітів
з калом;
близько 65 % –
метаболізується
у печінці і
виводиться
нирками у
вигляді
неактивних
похідних,
близько 1 % – у
незміненому
вигляді.

Парацетамол.

Парацетамол
швидко та
майже
повністю абсорбується
у
шлунково-кишковому
тракті. Максимальна
концентрація
у плазмі
крові досягається
через 30-60
хвилин. Період
напіввиведення
становить 1-4
години. Рівномірно
розподіляється
по всіх
рідинах організму.
Зв’язування
з білками
плазми крові
варіабельне. Парацетамол
метаболізується
у печінці та виводиться
переважно
нирками у
формі кон’югованих
метаболітів.

Після
повторного
застосування
препарату
фармакокінетичні
показники
активних
речовин не змінюються.
За умов
дотримання
рекомендованих
інтервалів
між прийомом
таблеток кумуляція
препарату не
відзначається.

Клінічні
характеристики.

Показання.

–
Гострий біль
(м’язовий,
головний,
зубний, з
локалізацією
у хребті), при
несуглобовому
ревматизмі,
ревматоїдному
артриті,
анкілозуючому
спондиліті, остеоартрозі,
спондилоартриті,
гострих нападах
подагри,
первинній
дисменореї,
аднекситі,
фаринготонзиліті,
отиті.

–
Посттравматичний
та
післяопераційний
больовий
синдром.

Протипоказання.

Гіперчутливість
до
диклофенаку,
парацетамолу
або до
будь-якого
іншого
компонента препарату.

Гостра
виразка
шлунка або
кишечнику;
гастроінтенстинальна
кровотеча
або перфорація.

Кровотеча
або перфорація
шлунково-кишкового
тракту в
анамнезі,
пов’язані з
попереднім
лікуванням
нестероїдними
протизапальними
препаратами
(НПЗП).

Активна
форма
виразкової
хвороби/кровотечі
або
рецидивуюча
виразкова
хвороба/кровотеча
в анамнезі
(два або
більше
окремих епізоди
діагностованої
виразки або
кровотечі).

Високий ризик
розвитку
післяопераційних
кровотеч,
незгортання
крові, порушень
гемостазу,
гемопоетичних
порушень або
цереброваскулярних
кровотеч.

Печінкова
недостатність.

Ниркова
недостатність.

Застійна
серцева недостатність
(NYHA II–IV).

Ішемічна
хвороба
серця у
пацієнтів,
які мають
стенокардію
та які
перенесли
інфаркт міокарда.

Пацієнтам,
у яких у
відповідь на
застосування
ібупрофену,
диклофенаку,
парацетамолу,
ацетилсаліцилової
кислоти або
інших НПЗП
виникають
напади
бронхіальної
астми
(«аспіринова
астма»), ангіоневротичний
набряк, кропив’янка
або гострий
риніт, поліпи носа
та інші
алергічні
симптоми.

Захворювання
крові,
порушення
кровотворення
нез’ясованого
ґенезу, лейкопенія,
виражена
анемія.

Вроджена
гіпербілірубінемія,
синдром
Жильбера.

Дефіцит
глюкозо-6-фосфатдегідрогенази.

Запальні
захворювання
кишечнику
(хвороба Крона
або
виразковий
коліт).

Алкоголізм.

Лікування
післяопераційного
болю при
аортокоронарному
шунтуванні (або використання
апарату штучного кровообігу).

Захворювання
периферичних
артерій.

Цереброваскулярні
захворювання
у пацієнтів,
які
перенесли
інсульт або
мають епізоди
транзиторних
ішемічних
атак.

Взаємодія
з іншими
лікарськими
засобами та
інші види
взаємодій.

Диклофенак.

Літій. За
умов одночасного
застосування
диклофенак
може
підвищити
концентрацію
літію у
плазмі крові.
Рекомендується
моніторинг
рівня літію у
сироватці
крові.

Дигоксин. За
умов
одночасного
застосування
диклофенак
може
підвищити
концентрацію
дигоксину у
плазмі крові.
Рекомендується
моніторинг
рівнів
дигоксину у сироватці
крові.

Діуретики
та
антигіпертензивні
засоби. Як і
інші НПЗП,
супутнє
застосування
диклофенаку
з
діуретиками
та
антигіпертензивними
засобами
(наприклад
β-блокаторами,
інгібіторами
ангіотензинперетворювального
ферменту
(АПФ)) може
призвести до
зниження їх
антигіпертензивного
ефекту шляхом
інгібування
синтезу
судинорозширювальних
простагландинів.
Таким чином,
подібну
комбінацію
застосовують
із
застереженням,
а пацієнти,
особливо
літнього
віку, повинні
перебувати
під
ретельним
наглядом
щодо
артеріального
тиску.
Пацієнти
повинні
отримувати належну
гідратацію,
рекомендується
також
моніторинг
ниркової
функції
після початку
супутньої
терапії та на
регулярній
основі після
неї, особливо
щодо
діуретиків та
інгібіторів
АПФ, у
зв’язку зі
збільшенням
ризику нефротоксичності.

Препарати,
що, як відомо,
спричиняють
гіперкаліємію.
Супутнє
лікування
калійзберігаючими
діуретиками,
циклоспорином,
такролімусом
або
триметопримом
може бути
пов’язане зі
збільшенням
рівня калію у
сироватці
крові, тому
моніторинг
стану пацієнтів
слід
проводити
частіше.

Антикоагулянти
та
антитромботичні
засоби.
Супутнє
застосування
може
підвищити
ризик
кровотечі,
тому
рекомендується
вжити застережних
заходів. Хоча
відсутні
переконливі
дані про
вплив диклофенаку
на
активність
антикоагулянтів,
існують
окремі дані
про
збільшення
ризику
кровотечі у
пацієнтів,
які
застосовують
одночасно
диклофенак
та
антикоагулянти.
Тому для
впевненості,
що ніякі
зміни в дозуванні
антикоагулянтів
не потрібні,
рекомендований
ретельний
моніторинг
таких
пацієнтів. Як
і інші
нестероїдні
протизапальні
препарати,
диклофенак у
високих
дозах може
тимчасово
пригнічувати
агрегацію
тромбоцитів.

Інші
НПЗП,
включаючи
селективні
інгібітори
циклооксигенази-2,
та
кортикостероїди. Одночасне
застосування
диклофенаку
та інших НПЗП
або кортикостероїдів
може
підвищити
ризик шлунково-кишкової
кровотечі
або виразки.
Слід уникати
одночасного
застосування
двох або
більше НПЗП.

Селективні
інгібітори
зворотного
захоплення
серотоніну
(СІЗЗС).

Супутнє
застосування
НПЗП та СІЗЗС
може
збільшувати
ризик
шлунково-кишкових
кровотеч.

Антидіабетичні
препарати. Доведено,
що
диклофенак
можна
застосовувати
разом з
пероральними
антидіабетичними
засобами і не
змінювати їх
терапевтичний
ефект. Проте
є деякі
повідомлення
про розвиток
у таких
випадках як
гіпоглікемії,
так і
гіперглікемії,
що
зумовлювало
необхідність
зміни дози
антидіабетичних
засобів під
час
застосування
диклофенаку.
З цієї
причини як
застережний
захід рекомендовано
під час
комбінованої
терапії контролювати
рівень
глюкози в
крові.

Метотрексат.
Диклофенак
може
пригнічувати
кліренс метотрексату
в ниркових
канальцях, що
призводить
до
підвищення
рівнів
метотрексату.
Слід
дотримуватись
обережності
при призначенні
НПЗП,
включаючи
диклофенак,
менше ніж за 24
години до
застосування
метотрексату,
оскільки в
таких
випадках
може
підвищуватися
концентрація
метотрексату
в крові і
посилюватися
його
токсична дія.
Є дані про
випадки серйозної
токсичності,
коли
інтервал між
застосуванням
метотрексату
і НПЗП,
включаючи
диклофенак,
був у межах
24 годин. Ця взаємодія
опосередкована
через
накопичення
метотрексату
в результаті
порушення
ниркової
екскреції у
присутності
НПЗП.

Циклоспорин. Вплив
диклофенаку,
як і інших
НПЗП, на
синтез
простагландинів
у нирках може
посилювати
нефротоксичність
циклоспорину,
у зв’язку з
цим
диклофенак
слід
застосовувати
в нижчих
дозах, ніж
для
пацієнтів,
які не застосовують
циклоспорин.

Такролімус. При
застосуванні
НПЗП з
такролімусом
можливе
підвищення
ризику
нефротоксичності,
що може бути
опосередковано
нирковими
антипростагландиновими
ефектами
НПЗЗ та
інгібіторами
кальциневрину.

Антибактеріальні
хінолони.
Можливий
розвиток
судом у
пацієнтів,
які одночасно
застосовували
похідні
хінолону та
НПЗП. Це може
спостерігатися
у пацієнтів
як з епілепсією
і судомами в
анамнезі, так
і без них. Таким
чином, слід
проявляти
обережність
при вирішенні
питання про
застосування
хінолону
пацієнтам,
які вже
отримують
НПЗП.

Фенітоїн. При
застосуванні
фенітоїну
одночасно з диклофенаком
рекомендується
проводити моніторинг
концентрацій
фенітоїну у
плазмі крові
у зв’язку з
очікуваним
збільшенням впливу
фенітоїну.

Холестипол
та
холестирамін. Ці
препарати
можуть
спричинити
затримку або
зменшення
всмоктування
диклофенаку. Таким
чином,
рекомендується
призначати диклофенак
принаймні за
1 годину до
або через 4-6
годин після
застосування
колестиполу/холестираміну.

Серцеві
глікозиди.
Одночасне
застосування
серцевих
глікозидів і
НПЗП може
посилити
серцеву
недостатність,
зменшити ШКФ
і підвищити
рівні глікозидів
у плазмі
крові.

Міфепристон. НПЗП
не слід
застосовувати
протягом 8-12
днів після
застосування
міфепристону,
оскільки
НПЗП можуть
зменшити
ефект
міфепристону.

Потужні
інгібітори CYP2C9. Слід
бути
обережним
при
одночасному
призначенні
диклофенаку
з потужними
інгібіторами
CYP2C9 (наприклад,
з
вориконазолом),
що може призвести
до значного
збільшення
максимальних
концентрацій
у плазмі
крові та
експозиції
диклофенаку
внаслідок
пригнічення метаболізму
диклофенаку.

Препарати,
які
стимулюють
ферменти, що
метаболізують
лікарські
засоби. Препарати,
які
стимулюють
ферменти,
наприклад,
рифампіцин,
карбамазепін,
фенітоїн, звіробій
(Hypericum perforatum)
тощо,
теоретично
здатні
зменшувати
концентрації
диклофенаку
у плазмі
крові.

Парацетамол.

Швидкість
всмоктування
парацетамолу
може збільшуватися
при
застосуванні
метоклопраміду
та
домперидону
і
зменшуватися
при застосуванні
холестираміну.
Антикоагулятний
ефект
варфарину та
інших
кумаринів може
бути
посилений
при
одночасному
довготривалому
регулярному
щоденному
застосуванні
парацетамолу,
з
підвищенням
ризику
кровотечі.
Періодичний
прийом не має
значного
ефекту.

Барбітурати
зменшують
жарознижувальний
ефект
парацетамолу.

Протисудомні
препарати
(включаючи
фенітоїн,
барбітурати,
карбамазепін),
які стимулюють
активність
мікросомальних
ферментів
печінки,
можуть
посилювати
токсичний вплив
парацетамолу
на печінку
внаслідок підвищення
ступеня
перетворення
препарату на
гепатотоксичні
метаболіти.
При одночасному
застосуванні
парацетамолу
з гепатотоксичними
засобами
збільшується
токсичний
вплив препаратів
на печінку.

Одночасне
застосування
високих доз
парацетамолу
з
ізоніазидом,
рифампіцином
підвищує
ризик
розвитку
гепатотоксичного
синдрому.
Парацетамол
знижує
ефективність
діуретиків.

Не
застосовувати
одночасно з
алкоголем.

Особливості
застосування.

Для
диклофенаку.

Щоб мінімізувати
небажані
ефекти,
лікування
слід
розпочинати
з найменшої ефективної
дози
протягом
найкоротшого
періоду часу,
необхідного
для контролю
симптомів.

Слід уникати
одночасного
застосування
диклофенаку
із системними
НПЗП, такими
як селективні
інгібітори
циклооксигенази-2, через
відсутність
будь-яких
доказів синергічного
ефекту і у зв’язку
з
потенційними
адитивними
побічними
ефектами.

Необхідна
обережність щодо
пацієнтів літнього віку. Зокрема,
рекомендується
застосовувати
найнижчу
ефективну
дозу ослабленим
пацієнтам
літнього
віку або з
низькою масою тіла.

Як і при
застосуванні
інших НПЗП,
можуть спостерігатися
алергічні
реакції, в тому числі анафілактичні/анафілактоїдні
реакції, навіть без
попереднього
впливу диклофенаку.

Завдяки своїм фармакодинамічним
властивостям,
диклофенак, як і інші НПЗП,
може маскувати
ознаки і симптоми
інфекції.

Вплив
на травний
тракт.

При
застосуванні
всіх НПЗП,
включаючи
диклофенак,
були
зареєстровані
випадки шлунково-кишкових
кровотеч
(випадки
блювання кров’ю,
мелени),
утворення
виразки або
перфорації,
які можуть
бути
летальними і
статися у
будь-який час
у процесі
лікування
при наявності
або
відсутності
попереджувальних
симптомів
або
попереднього
анамнезу серйозних
явищ з боку
шлунково-кишкового
тракту. Ці
явища
зазвичай
мають більш
серйозні наслідки
у пацієнтів
літнього
віку. Якщо у
пацієнтів,
які
отримують
диклофенак,
спостерігаються
явища
шлунково-кишкової
кровотечі
або
утворення
виразки,
застосування
препарату
необхідно
припинити.

Як і при
застосуванні
інших НПЗП,
включаючи
диклофенак,
для пацієнтів
із
симптомами,
що свідчать
про порушення
з боку
травного
тракту (ТТ),
обов’язковим
є медичний
нагляд і
особлива
обережність.
Ризик
виникнення кровотечі,
виразки або
перфорації у ТТ
збільшується
з підвищенням
дози НПЗП,
включаючи
диклофенак.

Пацієнти
літнього
віку мають
підвищену частоту
небажаних
реакцій на
застосування
НПЗП,
особливо
щодо
шлунково-кишкової
кровотечі та
перфорації,
які можуть
бути летальними.

Щоб
зменшити
ризик такого
токсичного
впливу на ТТ,
лікування
слід
починати та
підтримувати
найнижчими
ефективними
дозами. Для
таких
пацієнтів, а
також тих,
хто потребує
супутнього
застосування
лікарських засобів,
що містять
низькі дози
ацетилсаліцилової
кислоти
(АСК/аспірин)
або інших лікарських
засобів, які,
імовірно,
підвищують
ризик
небажаної дії
на ТТ, слід
розглянути
питання про
застосування
комбінованої
терапії із
застосуванням
захисних
засобів
(наприклад,
інгібіторів
протонної
помпи або
мізопростолу).
Пацієнти
зі
шлунково-кишковою
токсичністю
в анамнезі,
особливо
літнього
віку, повинні
повідомляти
про будь-які
незвичні
абдомінальні
симптоми
(особливо
кровотечі в
ТТ). Застереження
також
потрібні для
хворих, які отримують
одночасно
лікарські
засоби, що можуть
підвищити
ризик
виразки або
кровотечі, такі
як системні
кортикостероїди,
антикоагулянти
(наприклад,
варфарин),
антитромботичні
засоби
(наприклад,
АСК) або
селективні інгібітори
зворотного
захоплення
серотоніну.

Вплив
на печінку.

Ретельний
медичний нагляд
потрібен
у випадку,
коли
диклофенак призначають
пацієнтам
з порушенням
функції печінки, оскільки їх стан
може погіршитись.

Як і при
застосуванні
інших НПЗП,
включаючи
диклофенак,
рівень одного або
декількох
ферментів
печінки може підвищуватися.

Під
час
тривалого
лікування
препаратом Фаніган
слід призначати
регулярне
спостереження
за функціями
печінки та
рівнями
печінкових ферментів
як
застережний
захід. Якщо
порушення
функції
печінки
зберігаються
або погіршуються
та якщо
клінічні
ознаки або симптоми
можуть бути
пов’язані з
прогресуючими
захворюваннями
печінки або
якщо
спостерігаються
інші прояви
(наприклад,
еозинофілія,
висипання),
застосування
препарату
Фаніган слід
припинити.
Перебіг
захворювань,
таких як гепатити,
може
проходити
без
продромальних
симптомів.
Застереження
необхідні у
разі, якщо Фаніган
застосовувати
пацієнтам з
печінковою
порфірією,
через
імовірність
провокування
нападу.

Вплив на
нирки.

Оскільки
при
лікуванні
НПЗП,
включаючи диклофенак,
були
зареєстровані
випадки затримки
рідини та
набряків, особливу увагу слід
приділити пацієнтам
з порушеннями
функції
серця або нирок,
артеріальною
гіпертензією
в анамнезі,
пацієнтам літнього
віку, пацієнтам,
які
отримують супутню терапію діуретиками
або
препаратами,
що
суттєво впливають
на функцію
нирок, а
також
пацієнтам із
суттєвим
зниженням
позаклітинного
об’єму рідини з
будь-якої
причини, наприклад,
до або
після
серйозного хірургічного
втручання. У таких
випадках як
застережний
захід рекомендується
моніторинг ниркової
функції.
Припинення
терапії
зазвичай
зумовлює повернення
до стану,
який передував
лікуванню.

Вплив
на шкіру

У зв’язку із
застосуванням
НПЗП, у тому
числі
диклофенаку,
дуже рідко
були
зареєстровані
серйозні
реакції з
боку шкіри
(деякі з них
були
летальними,
включаючи
ексфоліативний
дерматит,
синдром
Стівенса-Джонсона
і токсичний
епідермальний
некроліз). У
пацієнтів
найвищий
ризик
розвитку цих
реакцій
спостерігається
на початку
курсу
терапії:
поява реакції
відзначається
у більшості
випадків
протягом
першого
місяця
лікування.
Застосування
препарату
Фаніган
необхідно припинити
при першій
появі
шкірних
висипань,
ураженнях слизової
оболонки або
при появі
будь-яких інших
ознак
підвищеної
чутливості.

СЧВ
і змішані
захворювання
сполучної
тканини.

У пацієнтів
із системним
червоним
вовчаком
(СЧВ) і
змішаними
захворюваннями
сполучної
тканини може
спостерігатися
підвищений
ризик розвитку
асептичного
менінгіту.

Серцево-судинні
та
цереброваскулярні
ефекти.

Призначати
диклофенак
пацієнтам зі
значними
факторами
ризику
кардіоваскулярних
явищ (таких
як
артеріальна
гіпертензія,
гіперліпідемія,
цукровий
діабет,
куріння)
можна лише
після ретельної
клінічної
оцінки.
Оскільки
кардіоваскулярні
ризики
диклофенаку
можуть зростати
зі
збільшенням
дози та
тривалості
лікування,
його
необхідно
застосовувати
якомога
коротший
період та у
найнижчій ефективній
дозі. Слід
періодично
переглядати
потребу пацієнта
у
застосуванні
диклофенаку
для полегшення
симптомів та
відповідь на
терапію.

Для
пацієнтів з
наявністю в
анамнезі
артеріальної
гіпертензії
та/або
застійної серцевої
недостатності
легкого або
помірного
ступеня
тяжкості
необхідним є
проведення
відповідного
моніторингу
та надання
рекомендацій,
оскільки у
зв’язку з
застосуванням
НПЗП,
включаючи
диклофенак,
були
зареєстровані
випадки
затримки
рідини та
набряків.

Дані
клінічних
досліджень
та
епідеміологічні
дані свідчать,
що
застосування
диклофенаку,
особливо у
високих
дозах (150
мг/добу) і при
тривалому
лікуванні,
може бути
пов’язано з
незначним
збільшенням
ризику
розвитку
артеріальних
тромботичних
подій
(наприклад,
інфаркту
міокарда або
інсульту).

Пацієнтам з
неконтрольованою
артеріальною
гіпертензією,
застійною
серцевою
недостатністю,
стійкою
ішемічною
хворобою
серця та/або
цереброваскулярною
хворобою
призначати
диклофенак
не
рекомендовано,
у разі
необхідності
застосування
можливе лише
після
ретельної
оцінки ризику-користі
тільки в
дозуванні не
більше 100 мг на
добу. Подібну
оцінку слід
провести перед
початком
довгострокового
лікування
пацієнтів з
факторами
ризику
розвитку серцево-судинних
явищ
(наприклад, з
артеріальною
гіпертензією,
гіперліпідемією,
цукровим діабетом
та пацієнтам,
які палять).

Пацієнти
повинні бути
проінформовані
щодо
можливості
виникнення
серйозних
антитромбічних
випадків
(біль у
грудях,
задишка,
слабкість,
порушення
мовлення),
яке може відбутися
у будь-який
час. У цьому
випадку треба
негайно
звернутися
до лікаря.

Вплив
на
гематологічні
показники.

При
тривалому
застосуванні
даного препарату,
як і інших
НПЗП,
рекомендується
моніторинг
повного
аналізу
крові.

Диклофенак
може
тимчасово
пригнічувати
агрегацію
тромбоцитів.
Слід
ретельно спостерігати
за
пацієнтами з
порушенням
гемостазу,
геморагічним
діатезом або
гематологічними
порушеннями.

Астма
в анамнезі.

У
пацієнтів з астмою, сезонним
алергічним
ринітом,
набряком
слизової
оболонки
носа (тобто
назальними
поліпами), хронічними
обструктивними
захворюваннями
легень або хронічними
інфекціями
дихальних
шляхів (особливо
такими, що пов’язані
з
алергічними,
подібними до
ринітів,
симптомами)
частіше
виникають реакції на НПЗП,
такі як
загострення
астми (так
звана непереносимість
аналгетиків/аналгетична
астма), набряк Квінке
або кропив’янка.
У зв’язку
з цим щодо
таких
пацієнтів
рекомендовано
спеціальні
застережні
заходи (готовність
до надання
невідкладної
допомоги). Це також
стосується
пацієнтів з
алергічними
реакціями
на інші речовини,
такими як висипання,
свербіж або кропив’янка.

Як і інші
препарати, що
пригнічують
активність
простагландинсинтетази,
диклофенак
натрію та
інші НПЗП
можуть
спровокувати
розвиток
бронхоспазму
при
застосуванні
пацієнтам,
які
страждають
на
бронхіальну астму,
або
пацієнтам з
бронхіальною
астмою в
анамнезі.

Фертильність
у жінок.

Застосування
диклофенаку
може
призвести до
порушення
фертильності
у жінок і не
рекомендується
жінкам, які
прагнуть
завагітніти.
Щодо жінок,
які можуть
мати
труднощі із
зачаттям або
які
проходять
дослідження
з приводу
безпліддя,
слід
розглянути
питання про
відміну
препарату
Фаніган.

Для
парацетамолу.

При
захворюваннях
печінки або
нирок перед
застосуванням
препарату
потрібно
порадитися з
лікарем.

Перед
застосуванням
препарату
необхідно
порадитися з
лікарем, якщо
пацієнт
застосовує
варфарин або
подібні препарати,
які мають
антикоагулянтний
ефект. Слід
враховувати,
що у хворих
на алкогольні
нециротичні
ураження
печінки
збільшується
ризик
гепатотоксичної
дії парацетамолу;
препарат
може
впливати на
результати
лабораторних
досліджень
щодо вмісту в
крові глюкози
та сечової
кислоти.
Пацієнтам,
які приймають
аналгетики
кожен день
при артритах легкої
форми,
необхідно
проконсультуватися
з лікарем. У
пацієнтів з
тяжкими
інфекціями,
такими як
сепсис, які
супроводжуються
зниженням
рівня
глутатіону,
при прийомі
парацетамолу
підвищується
ризик
виникнення
метаболічного
ацидозу.
Симптомами  метаболічного
ацидозу є
глибоке,
прискорене
або
утруднене
дихання,
нудота,
блювання, втрата
апетиту. Слід
негайно
звернутися до
лікаря у разі
появи цих
симптомів.

Не
перевищувати
зазначених
доз.

Не
приймати
препарат
одночасно з
іншими
засобами, що
містять
парацетамол.

Якщо
симптоми не
зникають,
слід
звернутися
до лікаря.

Якщо
головний
біль стає
постійним,
слід звернутися
до лікаря.

Зберігати
препарат
поза полем
зору дітей та
у недоступному
для дітей
місці.

Препарат
містить барвник
жовтий
захід FCF (Е 110),
тому може
спричиняти
алергічні
реакції.

Застосування
у період
вагітності
або годування
груддю.

Препарат
протипоказаний
у період
вагітності
або
годування
груддю.

Здатність
впливати на
швидкість
реакції при
керуванні
автотранспортом
або іншими
механізмами.

Пацієнти,
в яких під
час
лікування
препаратом
спостерігаються
порушення
зору, запаморочення
(вертиго),
сонливість,
млявість,
втомлюваність
або інші
порушення
з боку
центральної
нервової системи,
мають
утримуватися
від
керування автотранспортом
або іншими
механізмами.

Спосіб
застосування
та дози.

Дозу
визначає
лікар для
кожного
хворого індивідуально,
залежно від
віку
пацієнта, характеру
та перебігу
захворювання,
індивідуальної
переносимості
та
лікувальної
ефективності
препарату.
Препарат
слід
застосовувати
у найменших
ефективних
дозах
протягом найкоротшого
періоду часу,
враховуючи
завдання
лікування у
кожного
окремого
пацієнта.

Дорослим
та дітям
віком від 14
років – по 1
таблетці 2-3
рази на добу
після їди.

Інтервал
між
прийомами
становить не
менше 4 годин.

Тривалість
лікування
становить не
більше 5-7 днів
та залежить
від перебігу
захворювання.

Максимальна
добова доза
препарату
для дорослих
та дітей
віком від 14
років
становить не
більше 3
таблеток.

Максимальний
термін
застосування
без консультації
лікаря – 3 дні.

Не
перевищувати
рекомендовану
дозу.

Не
приймати
разом з
іншими
лікарськими
засобами, що
містять
парацетамол.

Діти.

Препарат
протипоказаний
дітям
віком до 14
років.

Передозування.

Диклофенак.

Симптоми.

Типової
клінічної
картини,
характерної
для
передозування
диклофенаку,
не існує. Передозування
може
спричинити
такі симптоми
як головний
біль, нудота,
блювання,
біль в
епігастрії, шлунково-кишкова
кровотеча,
діарея, запаморочення,
дезорієнтація,
збудження,
кома, сонливість,
шум у вухах
або судоми. Гостра ниркова
недостатність
і ураження
печінки можливі
у разі
тяжкої інтоксикації.

Лікування.

Лікування
гострого
отруєння
НПЗП, включаючи
диклофенак,
полягає у
проведенні
підтримуючої
і
симптоматичної
терапії. Це
стосується
лікування
таких
проявів як
артеріальна
гіпотензія,
ниркова
недостатність,
судоми,
шлунково-кишкові
розлади,
пригнічення
дихання.
Малоймовірно,
що такі
специфічні
лікувальні
заходи, як
форсований
діурез,
діаліз або
гемоперфузія,
будуть
ефективними
для виведення
НПЗП,
включаючи
диклофенак,
оскільки
активні
речовини цих
препаратів
значною
мірою
зв’язуються
з білками
крові і піддаються
інтенсивному
метаболізму. Після прийому
потенційно
токсичних
доз може бути
застосоване
активоване вугілля, а після
прийому потенційно
небезпечних
для життя
доз –
проведення
знезараження
шлунка (наприклад,
викликання
блювання, промивання
шлунка).

Парацетамол.

Ураження
печінки може
виникнути у
дорослих, які
прийняли 10 г і
більше
парацетамолу,
та у дітей,
які прийняли
понад 150 мг/кг
маси тіла. У
пацієнтів із
факторами
ризику (тривалий
прийом
карбамазепіну,
фенобарбітону,
фенітоїну,
примідону,
рифампіцину,
звіробою або
інших
препаратів,
що індукують
печінкові
ферменти;
зловживання
алкоголем; недостатність
глутатіонової
системи, наприклад,
розлади
травлення,
ВІЛ-інфекція,
голодування,
муковісцидоз,
кахексія)
прийом 5 г або
більше
парацетамолу
може
призвести до
ураження
печінки.

Симптоми
передозування
у перші 24
години:
блідість,
нудота,
блювання,
анорексія та
абдомінальний
біль. Ураження
печінки може
стати явним
через 12-48 годин
після
передозування.
Можуть
виникати
порушення
метаболізму
глюкози та
метаболічний
ацидоз. При
тяжкому
отруєнні
печінкова недостатність
може
прогресувати
в енцефалопатію,
крововиливи,
гіпоглікемію,
кому та
призвести до
летального
наслідку.
Гостра
ниркова
недостатність
із гострим
некрозом
канальців
може
проявлятися
сильним болем
у ділянці
попереку,
гематурією,
протеїнурією
і розвинутися
навіть у разі
відсутності
тяжкого
ураження
печінки.
Відзначалася
також
серцева
аритмія і
панкреатит.

При
тривалому
застосуванні
препарату у великих
дозах з боку
органів
кровотворення
може
розвинутись
апластична
анемія,
панцитопенія,
агранулоцитоз,
нейтропенія,
лейкопенія,
тромбоцитопенія.
При прийомі
великих доз з боку
нервової
системи −
запаморочення,
психомоторне
збудження і
порушення
орієнтації; з
боку
сечовидільної
системи −
нефротоксичність
(ниркова
коліка,
інтерстиціальний
нефрит,
папілярний
некроз); з
боку системи
травлення –
гепатонекроз.

Лікування:
термінові
заходи
підтримуючої
і симптоматичної
терапії.

При
передозуванні
необхідна
швидка медична
допомога.
Пацієнта
слід негайно
доставити у
лікарню,
навіть якщо
відсутні
ранні симптоми
передозування.
Симптоми
можуть бути
обмежені нудотою
та блюванням
або можуть не
відображати
тяжкості
передозування
чи ризику ураження
органів.

Якщо
надмірна
доза
препарату
була прийнята
у межах 1
години, слід
розглянути
доцільність
застосування
активованого
вугілля.
Концентрацію
парацетамолу
у плазмі
крові слід
вимірювати
через 4
години або пізніше
після
прийому
(більш ранні
концентрації
є
недостовірними).
Лікування
N-ацетилцистеїном
може бути
застосовано
протягом 24
годин після
прийому
препарату,
але максимальний
захисний
ефект
отримують
при його застосуванні
протягом
8 годин після
прийому.
Ефективність
антидоту різко
знижується
після цього
часу. У разі
необхідності
пацієнту
внутрішньовенно
слід вводити
N-ацетилцистеїн
згідно зі
встановленим
переліком доз.
У разі
відсутності
блювання
може бути застосований
перорально
метіонін як
відповідна
альтернатива
у віддалених
районах поза
лікарнею.

Підтримуюче
і
симптоматичне
лікування показане
при таких
ускладненнях
як артеріальна
гіпотензія,
ниркова
недостатність,
судоми,
порушення з
боку
шлунково-кишкового
тракту і
пригнічення
дихання.
Малоймовірно,
що
форсований
діурез,
гемодіаліз або
гемоперфузія
є
ефективними
для виведення
нестероїдних
протизапальних
засобів
(НПЗЗ),
оскільки
активні
речовини
препарату
значною
мірою
зв’язуються
з білками
плазми крові
і піддаються
інтенсивному
метаболізму.

Побічні
реакції.

3 боку
системи
крові та
лімфатичної
системи: тромбоцитопенія,
нейтропенія,
лейкопенія, анемія,
включаючи
апластичну
та гемолітичну
анемію
(особливо для
хворих із
дефіцитом
глюкозо-6-фосфатдегідрогенази),
сульфгемоглобінемію
і метгемоглобінемію
(ціаноз,
задишка, біль
у серці),
агранулоцитоз,
панцитопенія,
синці, кровотечі.

3 боку
імунної
системи: реакції
гіперчутливості,
анафілактичні/анафілактоїдні
реакції, включаючи
артеріальну
гіпотензію
та анафілактичний
шок;
ангіоневротичний
набряк
(включаючи
набряк
обличчя).

3 боку
шкіри та
підшкірної
клітковини: свербіж,
шкірні
висипання,
еритема,
висипання на
слизових
оболонках,
кропив’янка,
бульозні
висипання,
екзема,
ексудативна
мультиформна
еритема,
синдром
Стівенса-Джонсона,
токсичний
епідермальний
некроліз
(синдром
Лайєлла),
ексфоліативний
дерматит,
алергічний
дерматит,
випадання
волосся,
реакції
фоточутливості,
пурпура, в
тому числі
алергічна
пурпура.

З боку
психіки: дезорієнтація,
депресія,
порушення
сну, безсоння,
нічні
кошмари,
дратівливість,
занепокоєність,
відчуття
страху,
психотичні розлади,
психомоторне
збудження,
галюцинації.

3 боку
нервової
системи: головний
біль,
запаморочення,
сонливість, втомлюваність,
парестезії,
порушення
сну,
безсоння,
порушення
пам’яті,
судоми,
тривожність,
тремор, асептичний
менінгіт,
розлади
смаку, порушення
мозкового
кровообігу,
інсульт,
сплутаність
свідомості,
порушення
чутливості, загальне
нездужання.

3 боку
органів зору:
зорові
порушення,
затуманення
зору,
диплопія, неврит
зорового
нерва.

3 боку
органів
слуху: вертиго,
дзвін у
вухах, шум у
вухах,
розлади слуху.

З боку
серцево-судинної
системи: відчуття
серцебиття,
тахікардія,
задишка, біль
у ділянці
серця,
серцева
недостатність,
інфаркт
міокарда,
артеріальна
гіпертензія,
артеріальна
гіпотензія,
васкуліт.

3 боку
дихальної
системи,
органів
грудної
клітки та
середостіння: бронхіальна
астма
(включаючи
задишку),
бронхоспазм
(особливо у
пацієнтів,
чутливих до
ацетилсаліцилової
кислоти та до
інших НПЗЗ),
біль у
грудях,
пневмоніти.

З
боку
шлунково-кишкового
тракту: нудота,
блювання,
діарея,
диспепсія,
біль у животі,
біль в
епігастрії,
метеоризм,
анорексія,
гастрит,
шлунково-кишкова
кровотеча (криваве
блювання,
мелена,
діарея з
домішками крові),
виразки
шлунка і
кишечнику, що
супроводжуються
або не
супроводжуються
кровотечею
або
перфорацією
(іноді
летальні,
особливо у
хворих
літнього
віку), коліт
(включаючи
геморагічний
коліт та
загострення
виразкового
коліту або
хвороба
Крона), запор,
стоматит
(включаючи
виразковий
стоматит),
глосит,
порушення
функції
стравоходу,
діафрагмоподібний
стеноз
кишечнику,
панкреатит.

З боку
гепатобіліарної
системи:
підвищення
рівня
трансаміназ,
гепатит, жовтяниця,
розлади
печінки,
блискавичний
гепатит,
некроз печінки,
печінкова
недостатність.

З
боку нирок та
сечовидільної
системи: гостра
ниркова
недостатність,
гематурія, протеїнурія,
інтерстиціальний
нефрит, нефротичний
синдром,
папілярний
некроз нирки.

З
боку
ендокринної
системи:
гіпоглікемія,
аж до
гіпоглікемічної
коми.

Загальні
розлади:
затримка
рідини, набряк,
загальна
слабкість,
посилене
потовиділення.

Порушення
з боку
репродуктивної
системи та
молочних
залоз:
імпотенція.

Дані
клінічних
досліджень
та
епідеміологічні
дані
свідчать про
підвищений
ризик тромботичних
ускладнень
(наприклад,
інфаркт
міокарда або
інсульт),
пов’язаний
із
застосуванням
диклофенаку,
зокрема у
високих
терапевтичних
дозах (150 мг на
добу) та при
тривалому застосуванні.

Термін
придатності. 3
роки.

Умови
зберігання.

Зберігати
при
температурі
не вище 25 °С в
оригінальній
упаковці.

Зберігати у
недоступному
для дітей
місці.

Упаковка.

По 4
таблетки у
блістері, по 25
блістерів у
картонній
упаковці.

По 10
таблеток у
блістері, по 10
блістерів у
картонній
упаковці.

Категорія
відпуску. За
рецептом.

Виробник.

Кусум
Хелтхкер
Пвт
Лтд/

Kusum Healthcare Pvt Ltd.

Місцезнаходження
виробника та
його адреса
місця
провадження
діяльності.

СП-289 (A), РІІКО
Індастріал
ареа,
Чопанкі,
Бхіваді, Діст.
Алвар
(Раджастан),
Індія/

SP-289 (A), RIICO Industrial area, Chopanki,
Bhiwadi, Dist. Alwar (Rajasthan), India.

ІНСТРУКЦІЯ

для
медичного
застосування
лікарського засобу

Фаніган

(Fanigan®)

Склад:

діючі
речовини: парацетамол,
диклофенак
натрію;

1 таблетка
містить
парацетамолу
500 мг, диклофенаку
натрію 50 мг;

допоміжні
речовини: крохмаль
кукурудзяний,
повідон К-30,
натрію кроскармелоза,
целюлоза
мікрокристалічна,
магнію
стеарат,
жовтий захід
FCF (Е 110).

Лікарська
форма. Таблетки.

Основні
фізико-хімічні
властивості:
таблетки
капсулоподібної
форми,
оранжевого
кольору з
білими
вкрапленнями.

Фармакотерапевтична
група.  Нестероїдні
протизапальні
та протиревматичні
засоби.

Код АТХ М01А В55.

Фармакологічні
властивості.

Фармакодинаміка.

Фаніган
– комбінований
препарат, що
чинить
виражену
протизапальну,
аналгетичну
та
антипіретичну
дію.
Фармакологічна
активність
препарату
зумовлена
властивостями
диклофенаку
та
парацетамолу,
що входять до
складу
препарату.

Диклофенак
натрію
чинить
виражену
протизапальну
і
аналгезуючу,
а також
помірну жарознижувальну
дію.
Парацетамол
проявляє
виражений
аналгетичний,
незначний
антипіретичний
і
протизапальний
ефект.
Механізм дії
пов’язаний з
інгібуванням
синтезу
простагландинів.

Фармакокінетика.

Диклофенак.

Натрію
диклофенак
швидко
всмоктується
у кров –
максимальна
концентрація
у плазмі
крові
досягається
через 1-2
години. Зв’язування
з білками
плазми крові
– понад 99 %. Добре
проникає у
тканини і
синовіальну
рідину, де
його
концентрація
росте
повільно, через
4 години
досягає
вищих
значень, ніж
у плазмі
крові. Їжа
може
сповільнювати
швидкість
всмоктування,
не впливаючи
на повноту
всмоктування.
Біодоступність
– близько 5 %.

Період
напіввиведення
з плазми
крові становить
1-2 години, із
синовіальної
рідини – 3-6 годин.
Близько 35 %
виводиться у
вигляді
метаболітів
з калом;
близько 65 % – метаболізується
у печінці і
виводиться
нирками у
вигляді
неактивних
похідних,
близько 1 % – у
незміненому
вигляді.

Парацетамол.

Парацетамол
швидко та
майже
повністю абсорбується
у
шлунково-кишковому
тракті. Максимальна
концентрація
у плазмі
крові досягається
через 30-60
хвилин.
Період
напіввиведення
становить 1-4
години.
Рівномірно
розподіляється
по всіх
рідинах
організму.
Зв’язування з
білками
плазми крові
варіабельне. Парацетамол
метаболізується
у печінці та виводиться
переважно
нирками у
формі кон’югованих
метаболітів.

Після
повторного
застосування
препарату
фармакокінетичні
показники
активних речовин
не
змінюються.
За умов
дотримання рекомендованих
інтервалів
між прийомом
таблеток
кумуляція
препарату не
відзначається.

Клінічні
характеристики.

Показання.

–
Гострий біль
(м’язовий,
головний,
зубний, з
локалізацією
у хребті), при
несуглобовому
ревматизмі,
ревматоїдному
артриті, анкілозуючому
спондиліті,
остеоартрозі,
спондилоартриті,
гострих
нападах
подагри, первинній
дисменореї,
аднекситі,
фаринготонзиліті,
отиті.

–
Посттравматичний
та
післяопераційний
больовий
синдром.

Протипоказання.

Гіперчутливість
до
диклофенаку,
парацетамолу
або до
будь-якого
іншого
компонента препарату.

Гостра
виразка
шлунка або
кишечнику;
гастроінтенстинальна
кровотеча
або перфорація.

Кровотеча
або
перфорація
шлунково-кишкового
тракту в
анамнезі,
пов’язані з
попереднім
лікуванням
нестероїдними
протизапальними
препаратами
(НПЗП).

Активна
форма
виразкової
хвороби/кровотечі
або
рецидивуюча
виразкова
хвороба/кровотеча
в анамнезі
(два або
більше
окремих
епізоди
діагностованої
виразки або
кровотечі).

Високий ризик
розвитку
післяопераційних
кровотеч,
незгортання
крові, порушень
гемостазу,
гемопоетичних
порушень або
цереброваскулярних
кровотеч.

Печінкова
недостатність.

Ниркова
недостатність.

Застійна
серцева
недостатність
(NYHA II–IV).

Ішемічна
хвороба
серця у
пацієнтів,
які мають
стенокардію
та які
перенесли
інфаркт міокарда.

Пацієнтам,
у яких у
відповідь на
застосування
ібупрофену,
диклофенаку,
парацетамолу,
ацетилсаліцилової
кислоти або
інших НПЗП
виникають
напади
бронхіальної
астми
(«аспіринова
астма»), ангіоневротичний
набряк, кропив’янка
або гострий
риніт, поліпи носа
та інші
алергічні
симптоми.

Захворювання
крові,
порушення
кровотворення
нез’ясованого
ґенезу, лейкопенія,
виражена
анемія.

Вроджена
гіпербілірубінемія,
синдром Жильбера.

Дефіцит
глюкозо-6-фосфатдегідрогенази.

Запальні
захворювання
кишечнику
(хвороба Крона
або
виразковий
коліт).

Алкоголізм.

Лікування
післяопераційного
болю при
аортокоронарному
шунтуванні (або використання
апарату штучного кровообігу).

Захворювання
периферичних
артерій.

Цереброваскулярні
захворювання
у пацієнтів,
які
перенесли
інсульт або
мають епізоди
транзиторних
ішемічних
атак.

Взаємодія
з іншими
лікарськими
засобами та
інші види
взаємодій.

Диклофенак.

Літій. За
умов
одночасного
застосування
диклофенак
може
підвищити
концентрацію
літію у плазмі
крові.
Рекомендується
моніторинг рівня
літію у
сироватці
крові.

Дигоксин. За
умов
одночасного
застосування
диклофенак
може
підвищити
концентрацію
дигоксину у
плазмі крові.
Рекомендується
моніторинг
рівнів
дигоксину у
сироватці
крові.

Діуретики
та
антигіпертензивні
засоби. Як і
інші НПЗП,
супутнє
застосування
диклофенаку
з
діуретиками
та
антигіпертензивними
засобами
(наприклад
β-блокаторами,
інгібіторами
ангіотензинперетворювального
ферменту (АПФ))
може
призвести до
зниження їх
антигіпертензивного
ефекту шляхом
інгібування
синтезу
судинорозширювальних
простагландинів.
Таким чином,
подібну
комбінацію
застосовують
із
застереженням,
а пацієнти,
особливо
літнього
віку, повинні
перебувати
під
ретельним наглядом
щодо
артеріального
тиску. Пацієнти
повинні
отримувати
належну
гідратацію,
рекомендується
також
моніторинг
ниркової
функції
після
початку
супутньої
терапії та на
регулярній
основі після
неї, особливо
щодо діуретиків
та
інгібіторів
АПФ, у
зв’язку зі збільшенням
ризику
нефротоксичності.

Препарати,
що, як відомо,
спричиняють
гіперкаліємію.
Супутнє
лікування
калійзберігаючими
діуретиками,
циклоспорином,
такролімусом
або
триметопримом
може бути
пов’язане зі
збільшенням
рівня калію у
сироватці
крові, тому моніторинг
стану
пацієнтів
слід проводити
частіше.

Антикоагулянти
та
антитромботичні
засоби.
Супутнє
застосування
може
підвищити
ризик
кровотечі,
тому
рекомендується
вжити застережних
заходів. Хоча
відсутні
переконливі
дані про
вплив
диклофенаку
на активність
антикоагулянтів,
існують
окремі дані
про
збільшення
ризику
кровотечі у
пацієнтів,
які
застосовують
одночасно
диклофенак
та
антикоагулянти.
Тому для
впевненості,
що ніякі
зміни в
дозуванні
антикоагулянтів
не потрібні,
рекомендований
ретельний
моніторинг
таких
пацієнтів. Як
і інші
нестероїдні
протизапальні
препарати,
диклофенак у
високих
дозах може
тимчасово
пригнічувати
агрегацію
тромбоцитів.

Інші
НПЗП,
включаючи
селективні
інгібітори
циклооксигенази-2,
та кортикостероїди. Одночасне
застосування
диклофенаку
та інших НПЗП
або
кортикостероїдів
може підвищити
ризик
шлунково-кишкової
кровотечі або
виразки. Слід
уникати
одночасного
застосування
двох або
більше НПЗП.

Селективні
інгібітори
зворотного
захоплення
серотоніну
(СІЗЗС).

Супутнє
застосування
НПЗП та СІЗЗС
може збільшувати
ризик
шлунково-кишкових
кровотеч.

Антидіабетичні
препарати. Доведено,
що
диклофенак
можна
застосовувати
разом з
пероральними
антидіабетичними
засобами і не
змінювати їх
терапевтичний
ефект. Проте
є деякі
повідомлення
про розвиток
у таких
випадках як
гіпоглікемії,
так і гіперглікемії,
що
зумовлювало
необхідність
зміни дози
антидіабетичних
засобів під
час застосування
диклофенаку.
З цієї
причини як
застережний
захід
рекомендовано
під час
комбінованої
терапії
контролювати
рівень
глюкози в
крові.

Метотрексат.
Диклофенак
може
пригнічувати
кліренс метотрексату
в ниркових
канальцях, що
призводить
до
підвищення
рівнів
метотрексату.
Слід
дотримуватись
обережності
при призначенні
НПЗП,
включаючи
диклофенак,
менше ніж за 24
години до
застосування
метотрексату,
оскільки в
таких
випадках
може підвищуватися
концентрація
метотрексату
в крові і
посилюватися
його
токсична дія.
Є дані про
випадки
серйозної
токсичності, коли
інтервал між
застосуванням
метотрексату
і НПЗП,
включаючи
диклофенак,
був у межах
24 годин. Ця
взаємодія
опосередкована
через
накопичення
метотрексату
в результаті
порушення
ниркової
екскреції у
присутності
НПЗП.

Циклоспорин. Вплив
диклофенаку,
як і інших
НПЗП, на
синтез
простагландинів
у нирках може
посилювати
нефротоксичність
циклоспорину,
у зв’язку з
цим диклофенак
слід
застосовувати
в нижчих
дозах, ніж для
пацієнтів,
які не
застосовують
циклоспорин.

Такролімус. При
застосуванні
НПЗП з
такролімусом
можливе
підвищення
ризику
нефротоксичності,
що може бути
опосередковано
нирковими
антипростагландиновими
ефектами НПЗЗ
та
інгібіторами
кальциневрину.

Антибактеріальні
хінолони.
Можливий
розвиток
судом у
пацієнтів,
які одночасно
застосовували
похідні
хінолону та
НПЗП. Це може
спостерігатися
у пацієнтів
як з
епілепсією і
судомами в анамнезі,
так і без них.
Таким чином,
слід проявляти
обережність
при
вирішенні
питання про
застосування
хінолону
пацієнтам,
які вже
отримують
НПЗП.

Фенітоїн. При
застосуванні
фенітоїну
одночасно з диклофенаком
рекомендується
проводити
моніторинг
концентрацій
фенітоїну у
плазмі крові
у зв’язку з
очікуваним
збільшенням
впливу
фенітоїну.

Холестипол
та
холестирамін. Ці
препарати
можуть
спричинити
затримку або
зменшення
всмоктування
диклофенаку. Таким
чином,
рекомендується
призначати
диклофенак
принаймні за
1 годину до
або через 4-6
годин після
застосування
колестиполу/холестираміну.

Серцеві
глікозиди.
Одночасне
застосування
серцевих
глікозидів і
НПЗП може
посилити
серцеву
недостатність,
зменшити ШКФ
і підвищити
рівні глікозидів
у плазмі
крові.

Міфепристон. НПЗП
не слід
застосовувати
протягом 8-12
днів після
застосування
міфепристону,
оскільки
НПЗП можуть
зменшити
ефект
міфепристону.

Потужні
інгібітори CYP2C9. Слід
бути
обережним
при
одночасному
призначенні
диклофенаку
з потужними
інгібіторами
CYP2C9 (наприклад,
з вориконазолом),
що може
призвести до
значного
збільшення
максимальних
концентрацій
у плазмі
крові та
експозиції
диклофенаку внаслідок
пригнічення
метаболізму
диклофенаку.

Препарати,
які
стимулюють
ферменти, що
метаболізують
лікарські
засоби. Препарати,
які
стимулюють
ферменти,
наприклад,
рифампіцин,
карбамазепін,
фенітоїн, звіробій
(Hypericum perforatum)
тощо,
теоретично
здатні
зменшувати
концентрації
диклофенаку
у плазмі
крові.

Парацетамол.

Швидкість
всмоктування
парацетамолу
може
збільшуватися
при застосуванні
метоклопраміду
та домперидону
і
зменшуватися
при
застосуванні
холестираміну.
Антикоагулятний
ефект варфарину
та інших
кумаринів
може бути
посилений
при
одночасному
довготривалому
регулярному
щоденному застосуванні
парацетамолу,
з
підвищенням
ризику
кровотечі.
Періодичний
прийом не має
значного
ефекту.

Барбітурати
зменшують
жарознижувальний
ефект
парацетамолу.

Протисудомні
препарати
(включаючи
фенітоїн,
барбітурати,
карбамазепін),
які стимулюють
активність
мікросомальних
ферментів
печінки,
можуть
посилювати
токсичний
вплив
парацетамолу
на печінку
внаслідок
підвищення
ступеня
перетворення
препарату на
гепатотоксичні
метаболіти.
При
одночасному
застосуванні
парацетамолу
з
гепатотоксичними
засобами
збільшується
токсичний
вплив
препаратів
на печінку.

Одночасне
застосування
високих доз
парацетамолу
з
ізоніазидом,
рифампіцином
підвищує
ризик
розвитку
гепатотоксичного
синдрому.
Парацетамол
знижує
ефективність
діуретиків.

Не
застосовувати
одночасно з
алкоголем.

Особливості
застосування.

Для
диклофенаку.

Щоб мінімізувати
небажані
ефекти,
лікування
слід
розпочинати
з найменшої ефективної
дози
протягом
найкоротшого
періоду часу,
необхідного
для контролю
симптомів.

Слід уникати
одночасного
застосування
диклофенаку
із системними
НПЗП, такими
як селективні
інгібітори
циклооксигенази-2, через
відсутність
будь-яких
доказів синергічного
ефекту і у зв’язку
з
потенційними
адитивними
побічними
ефектами.

Необхідна
обережність щодо
пацієнтів літнього віку. Зокрема,
рекомендується
застосовувати
найнижчу
ефективну
дозу ослабленим
пацієнтам
літнього
віку або з
низькою масою тіла.

Як і при
застосуванні
інших НПЗП,
можуть спостерігатися
алергічні
реакції, в тому числі анафілактичні/анафілактоїдні
реакції, навіть без
попереднього
впливу диклофенаку.

Завдяки своїм фармакодинамічним
властивостям,
диклофенак, як і інші НПЗП,
може маскувати
ознаки і симптоми
інфекції.

Вплив
на травний
тракт.

При
застосуванні
всіх НПЗП,
включаючи
диклофенак,
були
зареєстровані
випадки шлунково-кишкових
кровотеч
(випадки
блювання
кров’ю,
мелени), утворення
виразки або
перфорації,
які можуть бути
летальними і
статися у
будь-який час
у процесі
лікування
при
наявності
або відсутності
попереджувальних
симптомів
або попереднього
анамнезу
серйозних
явищ з боку
шлунково-кишкового
тракту. Ці
явища
зазвичай мають
більш
серйозні
наслідки у
пацієнтів літнього
віку. Якщо у
пацієнтів,
які отримують
диклофенак,
спостерігаються
явища шлунково-кишкової
кровотечі
або
утворення виразки,
застосування
препарату
необхідно
припинити.

Як і при
застосуванні
інших НПЗП,
включаючи
диклофенак,
для пацієнтів
із
симптомами,
що свідчать
про порушення
з боку
травного
тракту (ТТ),
обов’язковим
є медичний
нагляд і
особлива
обережність.
Ризик
виникнення кровотечі,
виразки або
перфорації у ТТ збільшується
з
підвищенням
дози НПЗП,
включаючи
диклофенак.

Пацієнти
літнього
віку мають
підвищену частоту
небажаних
реакцій на
застосування
НПЗП,
особливо
щодо
шлунково-кишкової
кровотечі та
перфорації,
які можуть
бути летальними.

Щоб
зменшити
ризик такого
токсичного
впливу на ТТ,
лікування
слід починати
та
підтримувати
найнижчими
ефективними
дозами. Для
таких
пацієнтів, а
також тих,
хто потребує
супутнього
застосування
лікарських засобів,
що містять
низькі дози
ацетилсаліцилової
кислоти
(АСК/аспірин)
або інших
лікарських
засобів, які,
імовірно, підвищують
ризик
небажаної
дії на ТТ,
слід розглянути
питання про
застосування
комбінованої
терапії із
застосуванням
захисних
засобів
(наприклад,
інгібіторів
протонної
помпи або
мізопростолу).
Пацієнти
зі
шлунково-кишковою
токсичністю
в анамнезі,
особливо літнього
віку, повинні
повідомляти
про будь-які
незвичні
абдомінальні
симптоми (особливо
кровотечі в
ТТ).
Застереження
також потрібні
для хворих,
які
отримують
одночасно
лікарські
засоби, що
можуть
підвищити ризик
виразки або
кровотечі,
такі як
системні кортикостероїди,
антикоагулянти
(наприклад, варфарин),
антитромботичні
засоби
(наприклад,
АСК) або
селективні
інгібітори
зворотного
захоплення
серотоніну.

Вплив
на печінку.

Ретельний
медичний нагляд
потрібен
у випадку,
коли
диклофенак призначають
пацієнтам
з порушенням
функції печінки, оскільки їх стан
може погіршитись.

Як і при
застосуванні
інших НПЗП,
включаючи
диклофенак,
рівень одного або
декількох
ферментів
печінки може підвищуватися.

Під
час
тривалого
лікування препаратом
Фаніган слід
призначати
регулярне
спостереження
за функціями
печінки та
рівнями
печінкових
ферментів як
застережний
захід. Якщо
порушення
функції печінки
зберігаються
або
погіршуються
та якщо
клінічні
ознаки або
симптоми
можуть бути
пов’язані з прогресуючими
захворюваннями
печінки або
якщо
спостерігаються
інші прояви
(наприклад,
еозинофілія,
висипання),
застосування
препарату
Фаніган слід
припинити.
Перебіг
захворювань,
таких як
гепатити,
може проходити
без
продромальних
симптомів.
Застереження
необхідні у
разі, якщо
Фаніган
застосовувати
пацієнтам з
печінковою
порфірією,
через
імовірність
провокування
нападу.

Вплив на
нирки.

Оскільки
при
лікуванні
НПЗП,
включаючи диклофенак,
були
зареєстровані
випадки затримки
рідини та
набряків, особливу увагу слід
приділити пацієнтам
з порушеннями
функції
серця або нирок,
артеріальною
гіпертензією
в анамнезі,
пацієнтам літнього
віку, пацієнтам,
які
отримують супутню терапію діуретиками
або
препаратами,
що
суттєво впливають
на функцію
нирок, а
також
пацієнтам із
суттєвим
зниженням
позаклітинного
об’єму рідини з
будь-якої
причини, наприклад,
до або
після
серйозного хірургічного
втручання. У таких
випадках як
застережний
захід рекомендується
моніторинг ниркової
функції.
Припинення
терапії
зазвичай
зумовлює повернення
до стану,
який
передував
лікуванню.

Вплив
на шкіру

У зв’язку із
застосуванням
НПЗП, у тому
числі
диклофенаку,
дуже рідко
були
зареєстровані
серйозні
реакції з
боку шкіри
(деякі з них
були
летальними,
включаючи
ексфоліативний
дерматит,
синдром
Стівенса-Джонсона
і токсичний
епідермальний
некроліз). У
пацієнтів
найвищий
ризик
розвитку цих
реакцій
спостерігається
на початку курсу
терапії:
поява
реакції
відзначається
у більшості
випадків
протягом
першого місяця
лікування.
Застосування
препарату Фаніган
необхідно
припинити
при першій
появі
шкірних висипань,
ураженнях
слизової
оболонки або
при появі
будь-яких
інших ознак
підвищеної чутливості.

СЧВ
і змішані
захворювання
сполучної
тканини.

У пацієнтів
із системним
червоним
вовчаком
(СЧВ) і
змішаними
захворюваннями
сполучної
тканини може
спостерігатися
підвищений
ризик
розвитку
асептичного
менінгіту.

Серцево-судинні
та
цереброваскулярні
ефекти.

Призначати
диклофенак
пацієнтам зі
значними
факторами
ризику
кардіоваскулярних
явищ (таких
як
артеріальна
гіпертензія,
гіперліпідемія,
цукровий
діабет,
куріння) можна
лише після
ретельної
клінічної
оцінки.
Оскільки
кардіоваскулярні
ризики диклофенаку
можуть
зростати зі
збільшенням
дози та
тривалості
лікування,
його необхідно
застосовувати
якомога
коротший період
та у найнижчій
ефективній
дозі. Слід
періодично
переглядати
потребу
пацієнта у
застосуванні
диклофенаку
для
полегшення
симптомів та
відповідь на
терапію.

Для
пацієнтів з
наявністю в
анамнезі
артеріальної
гіпертензії
та/або
застійної серцевої
недостатності
легкого або
помірного
ступеня
тяжкості
необхідним є
проведення
відповідного
моніторингу
та надання
рекомендацій,
оскільки у
зв’язку з
застосуванням
НПЗП,
включаючи
диклофенак,
були
зареєстровані
випадки
затримки
рідини та
набряків.

Дані
клінічних
досліджень
та епідеміологічні
дані
свідчать, що
застосування
диклофенаку,
особливо у
високих дозах
(150 мг/добу) і при
тривалому
лікуванні,
може бути
пов’язано з
незначним
збільшенням
ризику
розвитку
артеріальних
тромботичних
подій
(наприклад,
інфаркту
міокарда або
інсульту).

Пацієнтам з
неконтрольованою
артеріальною
гіпертензією,
застійною
серцевою недостатністю,
стійкою
ішемічною
хворобою
серця та/або
цереброваскулярною
хворобою
призначати
диклофенак
не рекомендовано,
у разі
необхідності
застосування
можливе лише
після ретельної
оцінки
ризику-користі
тільки в дозуванні
не більше 100 мг
на добу.
Подібну оцінку
слід
провести
перед
початком
довгострокового
лікування
пацієнтів з
факторами
ризику
розвитку
серцево-судинних
явищ (наприклад,
з
артеріальною
гіпертензією,
гіперліпідемією,
цукровим
діабетом та
пацієнтам, які
палять).

Пацієнти
повинні бути
проінформовані
щодо
можливості
виникнення
серйозних
антитромбічних
випадків
(біль у
грудях,
задишка,
слабкість,
порушення
мовлення),
яке може відбутися
у будь-який
час. У цьому
випадку
треба
негайно
звернутися
до лікаря.

Вплив
на
гематологічні
показники.

При
тривалому
застосуванні
даного препарату,
як і інших
НПЗП,
рекомендується
моніторинг
повного
аналізу
крові.

Диклофенак
може
тимчасово
пригнічувати
агрегацію
тромбоцитів.
Слід ретельно
спостерігати
за
пацієнтами з
порушенням
гемостазу,
геморагічним
діатезом або
гематологічними
порушеннями.

Астма
в анамнезі.

У
пацієнтів з астмою, сезонним
алергічним
ринітом,
набряком
слизової
оболонки
носа (тобто
назальними
поліпами), хронічними
обструктивними
захворюваннями
легень або хронічними
інфекціями
дихальних
шляхів (особливо
такими, що пов’язані
з
алергічними,
подібними до
ринітів,
симптомами)
частіше
виникають реакції на НПЗП,
такі як
загострення
астми (так
звана непереносимість
аналгетиків/аналгетична
астма), набряк Квінке
або кропив’янка.
У зв’язку
з цим щодо
таких
пацієнтів
рекомендовано
спеціальні
застережні
заходи (готовність
до надання
невідкладної
допомоги). Це також
стосується
пацієнтів з
алергічними
реакціями
на інші речовини,
такими як висипання,
свербіж або кропив’янка.

Як і інші
препарати, що
пригнічують
активність
простагландинсинтетази,
диклофенак
натрію та
інші НПЗП
можуть
спровокувати
розвиток
бронхоспазму
при
застосуванні
пацієнтам,
які
страждають
на
бронхіальну астму,
або пацієнтам
з
бронхіальною
астмою в
анамнезі.

Фертильність
у жінок.

Застосування
диклофенаку
може
призвести до
порушення
фертильності
у жінок і не
рекомендується
жінкам, які
прагнуть
завагітніти.
Щодо жінок,
які можуть
мати
труднощі із
зачаттям або
які проходять
дослідження
з приводу
безпліддя, слід
розглянути
питання про
відміну
препарату
Фаніган.

Для
парацетамолу.

При
захворюваннях
печінки або
нирок перед
застосуванням
препарату
потрібно
порадитися з
лікарем.

Перед
застосуванням
препарату
необхідно
порадитися з
лікарем, якщо
пацієнт
застосовує
варфарин або
подібні
препарати,
які мають антикоагулянтний
ефект. Слід
враховувати,
що у хворих
на алкогольні
нециротичні
ураження
печінки
збільшується
ризик
гепатотоксичної
дії парацетамолу;
препарат
може
впливати на
результати
лабораторних
досліджень
щодо вмісту в
крові
глюкози та
сечової
кислоти.
Пацієнтам,
які
приймають
аналгетики
кожен день
при артритах
легкої форми,
необхідно
проконсультуватися
з лікарем. У
пацієнтів з
тяжкими
інфекціями,
такими як
сепсис, які
супроводжуються
зниженням
рівня
глутатіону,
при прийомі
парацетамолу
підвищується
ризик
виникнення
метаболічного
ацидозу.
Симптомами
метаболічного
ацидозу є
глибоке,
прискорене
або
утруднене
дихання,
нудота,
блювання,
втрата
апетиту. Слід
негайно
звернутися
до лікаря у
разі появи
цих
симптомів.

Не
перевищувати
зазначених
доз.

Не
приймати
препарат
одночасно з
іншими
засобами, що
містять
парацетамол.

Якщо
симптоми не
зникають,
слід
звернутися
до лікаря.

Якщо
головний
біль стає
постійним,
слід звернутися
до лікаря.

Зберігати
препарат
поза полем
зору дітей та
у
недоступному
для дітей
місці.

Препарат
містить барвник
жовтий
захід FCF (Е 110),
тому може
спричиняти
алергічні
реакції.

Застосування
у період
вагітності
або годування
груддю.

Препарат
протипоказаний
у період
вагітності
або
годування
груддю.

Здатність
впливати на
швидкість
реакції при
керуванні
автотранспортом
або іншими
механізмами.

Пацієнти,
в яких під
час
лікування
препаратом
спостерігаються
порушення
зору, запаморочення
(вертиго),
сонливість,
млявість,
втомлюваність
або інші
порушення
з боку
центральної
нервової системи,
мають
утримуватися
від
керування автотранспортом
або іншими
механізмами.

Спосіб
застосування
та дози.

Дозу
визначає
лікар для
кожного
хворого індивідуально,
залежно від
віку пацієнта,
характеру та
перебігу
захворювання,
індивідуальної
переносимості
та лікувальної
ефективності
препарату.
Препарат слід
застосовувати
у найменших
ефективних
дозах
протягом
найкоротшого
періоду часу,
враховуючи
завдання
лікування у
кожного
окремого пацієнта.

Дорослим
та дітям
віком від 14
років – по 1
таблетці 2-3
рази на добу
після їди.

Інтервал
між
прийомами
становить не
менше 4 годин.

Тривалість
лікування
становить не
більше 5-7 днів
та залежить
від перебігу
захворювання.

Максимальна
добова доза препарату
для дорослих
та дітей
віком від 14 років
становить не
більше 3
таблеток.

Максимальний
термін
застосування
без консультації
лікаря – 3 дні.

Не
перевищувати
рекомендовану
дозу.

Не
приймати
разом з
іншими
лікарськими
засобами, що
містять
парацетамол.

Діти.

Препарат
протипоказаний
дітям
віком до 14
років.

Передозування.

Диклофенак.

Симптоми.

Типової
клінічної
картини,
характерної
для
передозування
диклофенаку,
не існує. Передозування
може
спричинити
такі симптоми
як головний
біль, нудота,
блювання, біль
в епігастрії,
шлунково-кишкова
кровотеча,
діарея,
запаморочення,
дезорієнтація,
збудження,
кома,
сонливість,
шум у вухах або
судоми. Гостра
ниркова недостатність
і ураження
печінки можливі
у разі
тяжкої інтоксикації.

Лікування.

Лікування
гострого
отруєння
НПЗП,
включаючи
диклофенак,
полягає у проведенні
підтримуючої
і
симптоматичної
терапії. Це
стосується
лікування
таких проявів
як
артеріальна
гіпотензія,
ниркова
недостатність,
судоми,
шлунково-кишкові
розлади,
пригнічення
дихання.
Малоймовірно,
що такі
специфічні
лікувальні
заходи, як
форсований
діурез,
діаліз або
гемоперфузія,
будуть
ефективними
для
виведення
НПЗП, включаючи
диклофенак,
оскільки
активні
речовини цих
препаратів
значною
мірою
зв’язуються
з білками
крові і
піддаються
інтенсивному
метаболізму. Після прийому
потенційно
токсичних
доз може бути
застосоване
активоване вугілля, а після
прийому потенційно
небезпечних
для життя
доз –
проведення
знезараження
шлунка (наприклад,
викликання
блювання, промивання
шлунка).

Парацетамол.

Ураження
печінки може
виникнути у
дорослих, які
прийняли 10 г і
більше
парацетамолу,
та у дітей,
які прийняли
понад 150 мг/кг
маси тіла. У
пацієнтів із
факторами
ризику (тривалий
прийом
карбамазепіну,
фенобарбітону,
фенітоїну,
примідону,
рифампіцину,
звіробою або
інших препаратів,
що індукують
печінкові
ферменти; зловживання
алкоголем; недостатність
глутатіонової
системи, наприклад,
розлади
травлення,
ВІЛ-інфекція,
голодування,
муковісцидоз,
кахексія)
прийом 5 г або
більше
парацетамолу
може
призвести до
ураження
печінки.

Симптоми
передозування
у перші 24
години: блідість,
нудота,
блювання,
анорексія та
абдомінальний
біль.
Ураження
печінки може
стати явним
через 12-48 годин
після
передозування.
Можуть
виникати
порушення
метаболізму
глюкози та
метаболічний
ацидоз. При
тяжкому отруєнні
печінкова
недостатність
може прогресувати
в
енцефалопатію,
крововиливи,
гіпоглікемію,
кому та
призвести до
летального
наслідку.
Гостра
ниркова
недостатність
із гострим
некрозом
канальців
може проявлятися
сильним
болем у
ділянці
попереку,
гематурією,
протеїнурією
і
розвинутися
навіть у разі
відсутності
тяжкого
ураження
печінки. Відзначалася
також
серцева
аритмія і
панкреатит.

При
тривалому
застосуванні
препарату у великих
дозах з боку
органів
кровотворення
може
розвинутись
апластична
анемія,
панцитопенія,
агранулоцитоз,
нейтропенія,
лейкопенія,
тромбоцитопенія.
При прийомі
великих доз з боку
нервової
системи −
запаморочення,
психомоторне
збудження і
порушення
орієнтації; з
боку
сечовидільної
системи −
нефротоксичність
(ниркова
коліка,
інтерстиціальний
нефрит,
папілярний
некроз); з
боку системи
травлення –
гепатонекроз.

Лікування:
термінові
заходи
підтримуючої
і симптоматичної
терапії.

При
передозуванні
необхідна
швидка медична
допомога.
Пацієнта
слід негайно
доставити у
лікарню,
навіть якщо
відсутні ранні
симптоми
передозування.
Симптоми можуть
бути
обмежені
нудотою та
блюванням або
можуть не
відображати
тяжкості
передозування
чи ризику
ураження
органів.

Якщо
надмірна
доза
препарату
була прийнята
у межах 1
години, слід
розглянути
доцільність
застосування
активованого
вугілля.
Концентрацію
парацетамолу
у плазмі
крові слід
вимірювати
через 4
години або
пізніше
після
прийому (більш
ранні
концентрації
є
недостовірними).
Лікування
N-ацетилцистеїном
може бути застосовано
протягом 24
годин після
прийому препарату,
але
максимальний
захисний
ефект отримують
при його
застосуванні
протягом
8 годин
після
прийому.
Ефективність
антидоту
різко
знижується
після цього
часу. У разі
необхідності
пацієнту внутрішньовенно
слід вводити
N-ацетилцистеїн
згідно зі
встановленим
переліком
доз. У разі
відсутності
блювання
може бути
застосований
перорально
метіонін як
відповідна
альтернатива
у віддалених
районах поза
лікарнею.

Підтримуюче
і
симптоматичне
лікування показане
при таких
ускладненнях
як артеріальна
гіпотензія, ниркова
недостатність,
судоми,
порушення з
боку
шлунково-кишкового
тракту і
пригнічення
дихання.
Малоймовірно,
що форсований
діурез,
гемодіаліз
або
гемоперфузія
є ефективними
для
виведення
нестероїдних
протизапальних
засобів
(НПЗЗ),
оскільки
активні
речовини
препарату
значною
мірою
зв’язуються
з білками
плазми крові
і піддаються
інтенсивному
метаболізму.

Побічні
реакції.

3 боку
системи
крові та
лімфатичної
системи: тромбоцитопенія,
нейтропенія,
лейкопенія, анемія,
включаючи
апластичну
та гемолітичну
анемію
(особливо для
хворих із
дефіцитом
глюкозо-6-фосфатдегідрогенази),
сульфгемоглобінемію
і
метгемоглобінемію
(ціаноз,
задишка, біль
у серці),
агранулоцитоз,
панцитопенія,
синці, кровотечі.

3 боку
імунної
системи: реакції
гіперчутливості,
анафілактичні/анафілактоїдні
реакції,
включаючи
артеріальну
гіпотензію
та
анафілактичний
шок; ангіоневротичний
набряк
(включаючи
набряк обличчя).

3 боку
шкіри та
підшкірної
клітковини: свербіж,
шкірні
висипання,
еритема,
висипання на
слизових
оболонках,
кропив’янка,
бульозні
висипання,
екзема,
ексудативна
мультиформна
еритема,
синдром
Стівенса-Джонсона,
токсичний
епідермальний
некроліз
(синдром
Лайєлла),
ексфоліативний
дерматит,
алергічний
дерматит,
випадання
волосся,
реакції
фоточутливості,
пурпура, в
тому числі
алергічна пурпура.

З боку
психіки: дезорієнтація,
депресія,
порушення
сну, безсоння,
нічні
кошмари,
дратівливість,
занепокоєність,
відчуття
страху,
психотичні розлади,
психомоторне
збудження,
галюцинації.

3 боку
нервової
системи: головний
біль,
запаморочення,
сонливість,
втомлюваність,
парестезії,
порушення сну,
безсоння,
порушення
пам’яті,
судоми, тривожність,
тремор,
асептичний
менінгіт, розлади
смаку,
порушення
мозкового
кровообігу,
інсульт,
сплутаність
свідомості,
порушення
чутливості,
загальне
нездужання.

3 боку органів
зору: зорові
порушення,
затуманення
зору, диплопія,
неврит
зорового
нерва.

3 боку
органів
слуху: вертиго,
дзвін у
вухах, шум у
вухах,
розлади слуху.

З боку
серцево-судинної
системи: відчуття
серцебиття,
тахікардія,
задишка, біль
у ділянці
серця, серцева
недостатність,
інфаркт
міокарда, артеріальна
гіпертензія,
артеріальна
гіпотензія,
васкуліт.

3 боку
дихальної
системи,
органів
грудної
клітки та
середостіння: бронхіальна
астма
(включаючи
задишку),
бронхоспазм
(особливо у
пацієнтів,
чутливих до
ацетилсаліцилової
кислоти та до
інших НПЗЗ),
біль у
грудях,
пневмоніти.

З
боку
шлунково-кишкового
тракту: нудота,
блювання,
діарея,
диспепсія,
біль у животі,
біль в
епігастрії,
метеоризм,
анорексія,
гастрит,
шлунково-кишкова
кровотеча (криваве
блювання,
мелена, діарея
з домішками
крові),
виразки
шлунка і кишечнику,
що
супроводжуються
або не супроводжуються
кровотечею
або
перфорацією
(іноді
летальні,
особливо у
хворих
літнього віку),
коліт
(включаючи
геморагічний
коліт та
загострення
виразкового
коліту або хвороба
Крона), запор,
стоматит
(включаючи
виразковий
стоматит),
глосит,
порушення
функції стравоходу,
діафрагмоподібний
стеноз кишечнику,
панкреатит.

З боку
гепатобіліарної
системи:
підвищення
рівня
трансаміназ,
гепатит, жовтяниця,
розлади
печінки,
блискавичний
гепатит,
некроз
печінки,
печінкова
недостатність.

З
боку нирок та
сечовидільної
системи: гостра
ниркова
недостатність,
гематурія, протеїнурія,
інтерстиціальний
нефрит, нефротичний
синдром,
папілярний
некроз нирки.

З
боку
ендокринної
системи:
гіпоглікемія,
аж до
гіпоглікемічної
коми.

Загальні
розлади:
затримка
рідини, набряк,
загальна
слабкість,
посилене
потовиділення.

Порушення
з боку
репродуктивної
системи та
молочних
залоз:
імпотенція.

Дані
клінічних
досліджень
та
епідеміологічні
дані
свідчать про
підвищений
ризик
тромботичних
ускладнень
(наприклад,
інфаркт
міокарда або
інсульт),
пов’язаний
із
застосуванням
диклофенаку,
зокрема у
високих
терапевтичних
дозах (150 мг на
добу) та при
тривалому
застосуванні.

Термін
придатності. 3
роки.

Умови
зберігання.

Зберігати
при
температурі
не вище 25 °С в
оригінальній
упаковці.

Зберігати у
недоступному
для дітей
місці.

Упаковка.

По 4
таблетки у
блістері, по 25
блістерів у
картонній
упаковці.

По 10
таблеток у
блістері, по 10
блістерів у
картонній
упаковці.

Категорія
відпуску. За
рецептом.

Виробник.

ТОВ «КУСУМ
ФАРМ».

Місцезнаходження
виробника та
його адреса
місця
провадження
діяльності.

40020, Україна, Сумська
область, м.
Суми, вул.
Скрябіна, 54.