ІНСТРУКЦІЯ

для
медичного
застосування
лікарського
засобу

ЕНАЛАПРИЛ

(ENALAPRIL)

Склад:

діюча
речовина: еналаприлу
малеат;

1 таблетка
містить
еналаприлу
малеату 0,01 г (10 мг);

допоміжні
речовини: лактози
моногідрат,
крохмаль
кукурудзяний,
целюлоза
мікрокристалічна,
магнію стеарат,
кремнію
діоксид
колоїдний
безводний,
повідон.

Лікарська
форма. Таблетки.

Основні
фізико-хімічні
властивості: таблетки
білого або
майже білого кольору
з
розподільною
рискою.

Фармакотерапевтична
група. Інгібітори
ангіотензинперетворювального
ферменту.
Еналаприл. Код АТХ С09A А02.

Фармакологічні
властивості.

Фармакодинаміка.

Еналаприлу
малеат – сіль
малеїнової
кислоти
еналаприлу,
похідної
двох
амінокислот,           L-аланіну
та L-проліну.

Механізм
дії.

Ангіотензинперетворювальний
фермент (АПФ)
–
пептидилова
дипептидаза,
яка
каталізує конверсію
ангіотензину І у
пресорну
субстанцію
ангіотензин ІІ.
Після
абсорбції
еналаприл
гідролізується
до
еналаприлату,
який
пригнічує
АПФ. Пригнічення
АПФ
спричиняє
зниження
рівня у
плазмі крові
ангіотензину
ІІ, що
призводить
до
збільшення
активності
реніну плазми
крові (через
пригнічення
негативного
зворотного зв’язку
між
активністю
ангіотензину
ІІ і вивільненням
реніну) і
зменшення
секреції
альдостерону.

АПФ
є ідентичним
до кінінази II. Таким
чином,
Еналаприл
також може
блокувати
розщеплення
брадикініну,
сильного вазодепресорного
пептиду.
Однак
значення цього
явища для
терапевтичного
ефекту лікарського
засобу
залишається
нез’ясованим.

Механізм,
завдяки
якому
Еналаприл
знижує артеріальний
тиск,
передусім
пов’язують із
пригніченням
активності
ренін-ангіотензин-альдостеронової
системи.
Еналаприл
може
проявляти
антигіпертензивний
ефект навіть
у пацієнтів із
низькореніновою
гіпертензією.

Застосування
Еналаприлу при
артеріальній
гіпертензії
спричиняє
зниження
артеріального
тиску у
пацієнтів у
горизонтальному
й
вертикальному
положеннях
без істотного
збільшення
частоти серцевого
ритму.

Симптоматична
постуральна
гіпотензія виникає
нечасто. У
деяких
пацієнтів
досягнення
оптимального
зниження
артеріального
тиску може
потребувати
кількох
тижнів терапії.
Раптова
відміна
Еналаприлу
не асоціювалася
зі швидким
підвищенням
артеріального
тиску.

Ефективне
пригнічення
активності
АПФ зазвичай
досягається
через 2-4 години
після
перорального
застосування
разової дози
еналаприлу.
Початок
антигіпертензивної
активності зазвичай
спостерігається
через 1 годину,
а пікове
зниження
артеріального
тиску
досягається
через 4-6 годин
після
застосування
препарату.
Тривалість
ефекту
залежить від
дози. Але в
разі застосування
у
рекомендованих
дозах антигіпертензивний
та
гемодинамічний
ефект
зберігався
щонайменше
впродовж 24 годин.

У процесі
гемодинамічних
досліджень у
пацієнтів з
есенціальною
гіпертензією
зниження
артеріального
тиску зазвичай
супроводжується
зменшенням
периферичного
опору
артерій зі
збільшенням
серцевого
викиду й
незначним
прискоренням
серцевого
ритму або без
такого. Після
застосування
Еналаприлу зазвичай
збільшується
нирковий
кровотік;
швидкість
гломерулярної
фільтрації зазвичай
не
змінюється.
Ознак
затримки
натрію або води
не виявлено.
Однак у
пацієнтів із
низьким
вихідним рівнем
гломерулярної
фільтрації цей
рівень зазвичай
підвищувався.

Під
час
короткострокових
клінічних
досліджень у
пацієнтів із
цукровим
діабетом або
без нього із
хворобою
нирок після
застосування
еналаприлу
спостерігали
зменшення
альбумінурії,
екскреції із
сечею IgG і
загального
протеїну
сечі.

При
сумісному
застосуванні
з тіазидними
діуретиками гіпотензивні
ефекти
препарату
Еналаприл
найменш
адитивні.
Еналаприл
може знизити
або
попередити
розвиток
тіазид-індукованої
гіпокаліємії.

У
пацієнтів із
серцевою
недостатністю,
які
застосовують
серцеві
глікозиди та
діуретики,
прийом
перорального
або
ін’єкційного
препарату
Еналаприл
асоціювався
зі зниженням периферичного
опору та
тиску крові.
Серцевий
викид
збільшувався,
а частота
серцевих
скорочень
(зазвичай
збільшена у
пацієнтів із
серцевою
недостатністю)
зменшувалася.
Також знижувався
тиск у
кінцевих
легеневих
капілярах.
Покращувалася
переносимість
фізичного
навантаження
та
зменшувалася
тяжкість
серцевої
недостатності,
оцінені за
критеріями NYHA
(New York Heart Association). Ці
ефекти
зберігалися
впродовж
тривалого
лікування.

У
пацієнтів із
легкою та
помірною
серцевою недостатністю
еналаприл
сповільнював
прогресування
дилатації/збільшення
міокарда та
серцевої
недостатності,
про що свідчили
зниження
кінцевого
діастолічного
та систолічного
об’єму
лівого
шлуночка та
покращення
фракції
викиду.

У
багатоцентровому
рандомізованому
подвійному
сліпому
плацебо-контрольованому
дослідженні
вивчали
популяцію із
безсимптомною
дисфункцією
лівого шлуночка
(фракція
викиду
лівого
шлуночка < 35 %). 4228 пацієнтів
були
рандомізовані
в групу застосування
плацебо (n=2117)
або
еналаприлу
(n=2111). У групі
плацебо у 818 пацієнтів
розвинулася серцева
недостатність
або
летальний
наслідок (38,6 %)
порівняно з 630
пацієнтами у
групі еналаприлу
(29,8 %)
(зниження
ризику на 29 %, 95 %
ДI, 21-36 %, р < 0,001).
518 пацієнтів
у групі
плацебо (24,5 %) і 434 пацієнти
у групі
еналаприлу (20,6 %)
померли або
були
госпіталізовані
з приводу
виникнення
або
погіршення
серцевої недостатності
(зниження
ризику на 20 %, 95 %
ДІ; 9-30 %, р < 0,001).
У
багатоцентровому
рандомізованому
подвійному
сліпому
плацебо-контрольованому
дослідженні
вивчали
популяцію із
симптомами
застійної
серцевої
недостатності
у зв’язку із
систолічною
дисфункцією
(фракція
викиду < 35 %).
2569 пацієнтів,
які
отримували
звичайне лікування
з приводу
серцевої
недостатності,
були
рандомізовані
у групи
плацебо (n=1284)
або
еналаприлу
(n=1285). У групі плацебо
сталося 510 летальних
наслідків (39,7 %)
порівняно із
452 у групі
еналаприлу (35,2 %)
(зниження
ризику на 16 %, 95 % ДІ, 5-26 %, р=0,0036). У
групі
плацебо
стався 461 серцево-судинний
летальний
наслідок порівняно
з 399 у групі
еналаприлу
(зниження ризику
на 18 %, 95 % ДІ, 6-28 %, р < 0,002),
в основному
за рахунок
зниження
летальності
від
прогресуючої
серцевої
недостатності
(251 у групі
плацебо і 209 у
групі
еналаприлу,
зниження
ризику на 22 %, 95 %
ДІ, 6-35 %).
Менше
пацієнтів
померли або
були госпіталізовані
з приводу
погіршення
серцевої недостатності
(736 у групі
плацебо і 613 у
групі еналаприлу,
зниження
ризику на 26 %, 95 %
ДІ, 18-34 %, р < 0,0001). У цілому,
в
дослідженні
SOLVD у пацієнтів із
дисфункцією
лівого
шлуночка
Еналаприл знизив
ризик
інфаркту
міокарда на 23 % (95 %
ДІ, 11-34 %, р < 0,001) і
знизив ризик
госпіталізації
з приводу нестабільної
стенокардії
на 20 % (95 % ДІ, 9-29 %, р < 0,001).

Клінічна
фармакологія
у дітей.

Досвід
застосування
дітям віком
від 6 років
з
артеріальною
гіпертензією
обмежений. У процесі
клінічного
дослідження
з участю 110 дітей з
артеріальною
гіпертензією
віком від 6 до 16 років з
масою тіла ≥ 20 кг і швидкістю
клубочкової
фільтрації                                (ШКФ)
> 30 м2 мл/хв/1,73 м2
пацієнти, які
важили < 50 кг,
отримували 0,625,
2,5 або 20 мг
еналаприлу
на добу і
пацієнти, які
важили 50 кг,
отримували 1,25, 5
або 40 мг
еналаприлу
на добу.
Застосування
еналаприлу 1 раз на
добу
зменшувало
нижнє
значення артеріального
тиску
залежно від
дози.

Дозозалежний
антигіпертензивний
ефект еналаприлу
був
однаковим у
всіх
підгрупах
(вік, стадія
за Таннером,
стать, раса).
Однак найнижчі
з
досліджених
доз, 0,625 мг
і 1,25 мг,
що відповідає
у середньому
0,02 мг/кг 1 раз на
добу, не
забезпечили
тривалого
антигіпертензивного
ефекту.
Максимальна
досліджена
доза
становила 0,58 мг/кг (до
40 мг) 1 раз
на добу.
Профіль
побічних
ефектів у
дітей не
відрізняється
від такого у
дорослих
пацієнтів.

Фармакокінетика.

Абсорбція.

Після
перорального
застосування
еналаприл
швидко
всмоктується,
максимальна
концентрація
еналаприлу в
сироватці
крові
досягається
впродовж 1 години
після
застосування
внутрішньо.
Ступінь
всмоктування
еналаприлу
при застосуванні
перорально
таблеток
становить
приблизно 60 %.
Наявність
їжі у
шлунково-кишковому
тракті не
впливає на всмоктування
перорально
Еналаприлу.
Після
всмоктування
прийнятий перорально
еналаприл
швидко та
екстенсивно
гідролізується
до
еналаприлату,
потужного інгібітора
АПФ.
Максимальна
концентрація
еналаприлату
в сироватці
крові
спостерігається
приблизно
через 4
години після
застосування
дози
еналаприлу
перорально.

Ефективний
період
напіввиведення
(Т½) еналаприлату
після
багаторазового
перорального
застосування
становить 11 годин.

Розподіл.

У
межах усього
діапазону
терапевтичних
концентрацій
не більше 60 %
еналаприлату
зв’язується
з білками
сироватки
крові.

Біотрансформація.

За
винятком
перетворення
на
еналаприлат, більше
не існує
жодного
доказу
значного метаболізму
еналаприлу.

Виведення.

Еналаприлат
виводиться,
головним
чином, нирками.
Головними
компонентами
в сечі є еналаприлат,
що становить
приблизно 40 %
дози, та
незмінений
еналаприл
(приблизно 20 %).

Порушення
функції
нирок.

У
пацієнтів із
нирковою
недостатністю
збільшується
експозиція
до еналаприлу
та
еналаприлату.
У пацієнтів
із легкими та
помірними
порушеннями
функції
нирок
(кліренс
креатиніну 40-60 мл/хв) AUC
еналаприлату
в
стабільному
стані була
приблизно в
2 рази
більшою, ніж
у пацієнтів
із
нормальною функцією
нирок після
введення 5 мг 1 раз
на добу. При
тяжкій формі
ниркової
недостатності
(кліренс
креатиніну ≤ 30 мл/хв) AUC
збільшилася
приблизно у 8 разів.
При цьому
рівні
ниркової
недостатності
ефективний
період
напіввиведення
еналаприлату
подовжується,
а час до
стабільного
стану
сповільнюється
(див. розділ
«Спосіб
застосування
та дози»).

Еналаприлат
можна
вивести із
загального кровообігу
за допомогою
гемодіалізу.
Кліренс
еналаприлату
при діалізі
становить 62 мл/хв.

Клінічні
характеристики.

Показання.

Лікування
артеріальної
гіпертензії.

Лікування
клінічно
вираженої
серцевої недостатності.

Профілактика
клінічно
вираженої
серцевої
недостатності
у пацієнтів
із безсимптомною
дисфункцією
лівого
шлуночка
(фракція
викиду ≤ 35 %).

Протипоказання.

Підвищена
чутливість
до
еналаприлу,
до будь-якої
допоміжної
речовини чи
до будь-якого
іншого інгібітора
АПФ.

Наявність в
анамнезі
ангіоневротичного
набряку,
пов’язаного
із
застосуванням
інгібіторів
АПФ.

Спадковий
або
ідіопатичний
ангіоневротичний
набряк.

Не
слід застосовувати
Еналаприл із
препаратами,
що містять
аліскірен,
пацієнтам із
цукровим
діабетом або
з порушеннями
функції
нирок (ШКФ < 60 мл/хв/1,73 м2).

Вагітні
або жінки,
які планують
завагітніти
(див. розділ
«Застосування
у період
вагітності
або годування
груддю»).

Не слід приймати
Еналаприл протягом
36 годин після
переходу з/на
прийом
сакубітрилу/валсартану,
препарату, що
містить
інгібітор
неприлізину
(див. розділи «Взаємодія
з іншими
лікарськими
засобами та
інші види
взаємодій» та
«Особливості
застосування»).

Взаємодія
з іншими
лікарськими
засобами та
інші види
взаємодій.

Гіпотензивна
терапія.

Супутнє
застосування
цих
препаратів
може
посилити
гіпотензивний
ефект
еналаприлу.
Супутнє
застосування
з
нітрогліцерином,
іншими
нітратами
або іншими вазодилататорами
може
додатково
знизити
артеріальний
тиск.

Калійзберігаючі
діуретики,
добавки з
калієм або
інші
препарати,
які можуть
підвищити рівень
калію в
сироватці
крові.

Інгібітори
АПФ
посилюють
спричинену
діуретиками
втрату калію.
Застосування
калійзберігаючих
діуретиків
(наприклад,
спіронолактону,
еплеренону, тріамтерену
або
амілориду), а
також застосування
харчових
добавок або
сольових замінників,
що містять
калій, або
інших
препаратів,
які можуть
підвищити
рівень калію
в сироватці
крові (наприклад,
препаратів,
до складу
яких входить
триметоприм),
особливо у пацієнтів
із
порушеннями
функції
нирок, може
призвести до
істотного
підвищення рівня
калію у
сироватці
крові. Якщо
наведені
вище засоби
показані у
зв’язку з
гіпокаліємією,
їх слід
застосовувати
з обережністю,
регулярно
визначаючи
рівень калію
у сироватці крові
(див. розділ
«Особливості
застосування»).

Діуретики
(тіазидні або
петльові
діуретики).

Попереднє
лікування
діуретиками
у великих
дозах може
призвести до
зниження
об’єму
циркулюючої
крові та
підвищення
ризику артеріальної
гіпотензії
на початку
терапії
еналаприлом
(див. розділ
«Особливості
застосування»).
Гіпотензивні
ефекти можна
зменшити
шляхом припинення
застосування
діуретика,
збільшення
об’єму
споживання
солі або якщо
розпочати
терапію з
низької дози
еналаприлу.

Протидіабетичні
препарати.

Епідеміологічні
дослідження
показали, що
сумісне
застосування
інгібіторів
АПФ та
протидіабетичних
препаратів
(інсуліну, пероральних
гіпоглікемічних
засобів) може
спричинити
зниження
рівня
глюкози в крові
з ризиком
розвитку гіпоглікемії.
Цей феномен
найвірогідніший
впродовж
перших
тижнів
сумісного
застосування
та у разі
наявності у пацієнта
ниркової
недостатності
(див. розділи
«Особливості
застосування»
та «Побічні
реакції»).

Літій
сироватки.

При
одночасному
застосуванні
інгібіторів
АПФ і літію
повідомляли
про оборотне
підвищення
рівня літію у
сироватці
крові та
токсичність. Одночасне
застосування
інгібіторів
АПФ та
тіазидних
діуретиків
може
додатково
збільшити рівень
літію у
сироватці
крові та
підвищити
ризик
інтоксикації
літієм. Не
рекомендується
застосовувати
еналаприл з
літієм, але
якщо така
комбінація
необхідна
для пацієнта,
слід
здійснювати
ретельний моніторинг
рівня літію у
сироватці
крові (див.
розділ
«Особливості
застосування»).

Трициклічні
антидепресанти/нейролептики/анестетики/снодійні.

Супутнє
застосування
певних
анестетиків,
трициклічних
антидепресантів
та нейролептиків
з
інгібіторами
АПФ може
призвести до
додаткового
зниження
артеріального
тиску (див.
розділ
«Особливості
застосування»).

Нестероїдні
протизапальні
засоби (НПЗЗ),
включаючи
селективні
інгібітори
циклооксигенази-2
(ЦОГ-2).

НПЗЗ,
включаючи
селективні
інгібітори
ЦОГ-2, можуть
знижувати
ефект
діуретиків
та інших
антигіпертензивних
препаратів.
Тому гіпотензивний
ефект
антагоністів
рецепторів
ангіотензину II або
інгібіторів
АПФ може бути
ослаблений НПЗЗ,
включаючи
селективні
інгібітори
ЦОГ-2.

Одночасне
застосування
НПЗЗ,
включаючи інгібітори
ЦОГ-2, та
антагоністів
рецепторів
ангіотензину II або
інгібіторів
АПФ
спричиняє
адитивний ефект
на
підвищення
калію сироватки
крові та може
призвести до
порушення функції
нирок. Зазвичай
ці явища
оборотні.

Зрідка
можлива
гостра
ниркова
недостатність,
особливо у
деяких
пацієнтів із
порушеннями
функції
нирок
(наприклад, у
пацієнтів
літнього віку
або
пацієнтів зі
зниженим
об’ємом
циркулюючої
крові,
включаючи
тих, хто приймає
діуретики).
Тому таку
комбінацію
слід вводити
з
обережністю
пацієнтам із
порушеннями
функції
нирок.
Пацієнтам
слід
споживати
достатню кількість
рідини та
знаходитися
під ретельним
контролем
функцій
нирок на початку
супутньої
терапії та
періодично впродовж
такого
лікування.

Подвійна
блокада
ренін-ангіотензин-альдостеронової
системи (RAAS).

Подвійна
блокада (наприклад,
при
додаванні
інгібітора
АПФ до
антагоніста
рецептора
ангіотензину ІІ)
повинна
обмежуватися
тільки
окремими
випадками з
ретельним контролем
артеріального
тиску,
функцій нирок
і рівня
електролітів.
У процесі
декількох
досліджень
повідомлялося,
що у пацієнтів
зі
встановленим
атеросклеротичним
ураженням
судин,
серцевою
недостатністю
або діабетом
із кінцевим
ураженням
органів
подвійна блокада
ренін-ангіотензин-альдостеронової
системи
пов’язана з
вищою
частотою
артеріальної
гіпотензії,
непритомних
станів, гіперкаліємії
і погіршення
функції
нирок (у тому
числі
гострою
нирковою
недостатністю)
порівняно з
такою при
застосуванні
одного
препарату, діючого
на
ренін-ангіотензин-альдостеронову
систему. Не
слід
застосовувати
Еналаприл з
аліскіреном
пацієнтам із
цукровим діабетом
або з
порушеннями
функції
нирок (ШКФ < 60 мл/хв/1,73 м2) (див. розділи
«Протипоказання»
або
«Особливості
застосування»).

Препарати
золота.

Зрідка
повідомлялося
про
нітритоїдні
реакції
(симптоми, що
включають
набряк обличчя,
нудоту,
блювання та
артеріальну
гіпотензію) у
пацієнтів,
які
лікувалися
ін’єкційними
препаратами
золота
(натрію ауротіомалат)
та сумісно
інгібітором
АПФ, у тому
числі
еналаприлом.

Інгібітори
mTOR.

Супутній
прийом з
інгібіторами
mTOR
(такими як
темсиролімус,
сиролімус,
еверолімус)
може
підвищувати
ризик
виникнення ангіоневротичного
набряку.

Інгібітори
неприлізину.

Одночасне
застосування
з
інгібіторами
неприлізину
(наприклад, з
сакубітрилом)
може
підвищувати
ризик виникнення
ангіоневротичного
набряку.

Симпатоміметики.

Симпатоміметики
можуть
зменшити
антигіпертензивні
ефекти
інгібіторів
АПФ.

Алкоголь.

Спиртне
підсилює гіпотензивний
ефект
інгібіторів
АПФ.

Ацетилсаліцилова
кислота,
тромболітики
та бета-блокатори.

Еналаприл
можна
безпечно
застосовувати
супутньо з
ацетилсаліцилової
кислотою (у кардіологічних
дозах),
тромболітиками
та бета-блокаторами.

Супутня
терапія
інгібітором
АПФ та
антагоністом
рецепторів
ангіотензину.

Повідомлялося,
що у
пацієнтів із
підтвердженою
атеросклеротичною
хворобою,
серцевою
недостатністю
або з
цукровим
діабетом з
ураженням
кінцевого
органа
супутня терапія
інгібітором
АПФ та
антагоністом
рецепторів
ангіотензину
асоціюється
з вищою частотою
появи
артеріальної
гіпотензії,
синкопе,
гіперкаліємії
та
погіршення
функції
нирок
(включаючи
гостру
ниркову
недостатність)
порівняно з
такою при
застосуванні
тільки
препарату
ренін-ангіотензин-альдостеронової
системи.
Подвійна
блокада
(наприклад,
комбінуванням
інгібітора
АПФ з
антагоністом
рецепторів
ангіотензину ІІ)
повинна
обмежуватись
індивідуально
визначеними
випадками та
супроводжуватися
ретельним
моніторингом
функції
нирок, рівня
калію та
артеріального
тиску.

Особливості
застосування.

Симптоматична
гіпотензія.

Симптоматичну
гіпотензію
рідко
спостерігають
у пацієнтів
із
неускладненою
артеріальною
гіпертензією.
У пацієнтів з
артеріальною
гіпертензією,
які
отримують
Еналаприл,
симптоматична
гіпотензія
розвивається
частіше при
гіповолемії,
яка виникає, наприклад,
внаслідок
терапії
діуретиками,
обмеження
вживання
солі, у
пацієнтів,
які
перебувають
на
гемодіалізі,
а також у
хворих із
проносом або
блюванням
(див. розділи
«Взаємодія з
іншими
лікарськими засобами
та інші види
взаємодій»
та «Побічні
реакції»).
Симптоматичну
гіпотензію
спостерігали
у пацієнтів
із серцевою
недостатністю,
яка
супроводжувалася
або не
супроводжувалася
нирковою
недостатністю.
Симптоматична
гіпотензія
розвивалася
частіше у пацієнтів
з більш тяжкими
формами
серцевої
недостатності,
яким застосовували
вищі дози
петльових
діуретиків, із
гіпонатріємією
або
порушеннями
функції
нирок. Таким
пацієнтам
лікування
Еналаприлом
слід
починати під
наглядом
лікаря. При
зміні дози
Еналаприлу
та/або
діуретика нагляд
має бути
особливо
ретельним.
Аналогічним
чином слід
вести
спостереження
за пацієнтами
з ішемічною
хворобою
серця, а також
із
захворюваннями
судин мозку,
у яких надмірне
зниження
артеріального
тиску може
призвести до
інфаркту
міокарда або
інсульту.

При
розвитку
артеріальної
гіпотензії
хворому слід
надати
горизонтального
положення та,
якщо
необхідно,
ввести
внутрішньовенно
фізіологічний
розчин.
Транзиторна
артеріальна
гіпотензія
при
застосуванні
Еналаприлу
не є
протипоказанням
для подальшого
застосування,
яке можна
продовжувати
зазвичай без
ускладнень
після
нормалізації
артеріального
тиску шляхом
відновлення
об’єму рідини.

У
деяких
пацієнтів із
серцевою
недостатністю
з нормальним
або зниженим
тиском Еналаприл
може
додатково
знизити
рівень артеріального
тиску. Така
реакція на
застосування
препарату є
очікуваною
та зазвичай
не є підставою
для
припинення
лікування. У
разі, коли
артеріальна
гіпотензія
стає
резистентною
до лікування,
слід знизити
дозу та/або
припинити
лікування
діуретиком
та/або
Еналаприлом.

Аортальний
або
мітральний
стеноз/гіпертрофічна
кардіоміопатія.

Як
і всі
вазодилататори,
інгібітори
АПФ слід з
обережністю призначати
пацієнтам з
обструкцією
вихідного
отвору
лівого
шлуночка та
обструкцією
шляху відтоку;
їхнього застосування
слід уникати
в разі
кардіогенного
шоку та
гемодинамічно
значної
обструкції.

Порушення
функції
нирок.

Пацієнтам
із
порушеннями
функції
нирок
(кліренс креатиніну
< 80 мл/хв)
початкову
дозу
еналаприлу
слід підбирати
згідно з
кліренсом
креатиніну
(див. розділ
«Спосіб
застосування
та дози») та
надалі – з
відповіддю
на лікування.
Для таких
пацієнтів
стандартною
медичною
практикою є
регулярний
контроль
вмісту калію
та рівня
креатиніну.

Про
порушення
функції
нирок
повідомляли
у зв’язку із
застосуванням
еналаприлу,
що головним чином
спостерігалося
у пацієнтів
із тяжкою серцевою
недостатністю
або із
захворюваннями
нирок,
включаючи
стеноз
артерії
нирок. При своєчасному
виявленні та
відповідному
лікуванні
ниркова
недостатність,
пов’язана з
терапією
еналаприлом,
зазвичай
носить
оборотний
характер.

У
деяких
пацієнтів з артеріальною
гіпертензією,
у яких не
було
виявлено
захворювання
нирок до
початку
лікування,
еналаприл
сумісно з
діуретиками
спричинював зазвичай
незначне та
скороминуче
підвищення
вмісту
сечовини в
крові та
креатиніну в
сироватці
крові. У
таких
випадках
може бути необхідним
зменшення
дози та/або
відміна діуретика.
Ця ситуація
підвищує
ймовірність наявного
стенозу
артерії
нирок (див.
розділ
«Особливості
застосування»:
Реноваскулярна
гіпертензія).

Реноваскулярна
гіпертензія.

Існує
підвищений
ризик
артеріальної
гіпотензії
та ниркової
недостатності,
коли пацієнти
з двобічним
стенозом ниркових
артерій або
стенозом
артерії
єдиної функціонуючої
нирки
лікуються
інгібіторами
АПФ. Втрата
функцій
нирок
можлива вже
при мінімальних
змінах рівня
креатиніну в
сироватці
крові. Таким
пацієнтам
лікування
слід
розпочинати
малими
дозами під
ретельним
лікарським
наглядом з
обережним
титруванням
та моніторингом
функцій
нирок.

Трансплантація
нирки.

Немає
досвіду щодо
застосування
препарату
Еналаприл
пацієнтами,
які недавно
перенесли
операцію з
трансплантації
нирки. Тому
цим пацієнтам
не
рекомендовано
застосовувати
препарат.

Печінкова
недостатність.

Рідко
інгібітори
АПФ
асоціювались
із синдромом,
що
розпочинається
з
холестатичної
жовтяниці
або гепатиту
та прогресує
до миттєвого
некрозу печінки
та (іноді)
летального
наслідку.
Механізм
цього
синдрому
залишається
нез’ясованим.
Пацієнтам,
які
застосовують
інгібітори
АПФ і у яких
розвивається
жовтяниця
або помітне
підвищення
ферментів
печінки, слід
припинити
застосування
інгібітора
АПФ та
знаходитися
під
відповідним
медичним
спостереженням.

Нейтропенія/агранулоцитоз.

У
пацієнтів,
які
застосовували
інгібітори
АПФ,
повідомлялося
про появу
нейтропенії/агранулоцитозу,
тромбоцитопенії
та анемії. У
пацієнтів із
нормальною
функцією
нирок та у
разі відсутності
інших
ускладнюючих
факторів
нейтропенія
виникала
рідко.
Еналаприл
слід призначати
дуже
обережно
пацієнтам із
колагенозом
судин, які
проходять
імуносупресантну
терапію,
лікування
алопуринолом
або прокаїнамідом,
або при
комбінації
цих
ускладнюючих
факторів,
особливо
якщо вже існують
порушення
функції
нирок. У
деяких із цих
пацієнтів
розвивалися
серйозні
інфекції, які
іноді не
відповідали
на
інтенсивну
терапію
антибіотиками.
При
призначенні
еналаприлу
таким пацієнтам
рекомендується
періодичний
моніторинг
кількості
лейкоцитів, а
пацієнти
повинні повідомляти
про будь-які
прояви
інфекції.

Підвищена
чутливість/ангіоневротичний
набряк.

При
застосуванні
інгібіторів
АПФ, у т.ч. Еналаприлу,
були описані
поодинокі
випадки ангіоневротичного
набряку
обличчя,
кінцівок,
губ, язика,
голосової
щілини та/або
гортані, що
виникали у
різні
періоди
лікування. У
цих випадках
слід негайно
припинити
лікування
Еналаприлом
і встановити
постійне
спостереження
за пацієнтом,
щоб
упевнитись у
повному
зникненні
симптомів.
Лише після цього
спостереження
можна
припинити.
Навіть тоді,
коли
відбувається
набряк
тільки язика
без
порушення
дихання,
пацієнти
можуть
потребувати
подовженого
спостереження,
оскільки
лікування
антигістамінними
препаратами
та кортикостероїдами
може бути
недостатнім.

Дуже
рідко
повідомлялося
про
летальний наслідок
через
ангіоневротичний
набряк гортані
або набряк
язика. У разі,
коли набряк
локалізується
в ділянці
язика,
голосової
щілини або
гортані,
особливо у
пацієнтів із
хірургічними
втручаннями
на дихальних
шляхах в
анамнезі,
може
розвинутися
обструкція дихальних
шляхів. Коли в
процес
залучені
язик, глотка
або гортань
та це може
спричинити
обструкцію
дихальних
шляхів, слід
негайно
розпочати
відповідну
терапію, яка
може включати
підшкірне
введення
розчину
адреналіну 1:1000

(0,3-0,5 мл) і/або
заходи для
забезпечення
прохідності
дихальних
шляхів.

У
представників
негроїдної
раси, які
застосовували
інгібітори
АПФ, частіше
виникав
ангіоневротичний
набряк
порівняно з
пацієнтами
інших рас.

Пацієнти
з
ангіоневротичним
набряком в анамнезі,
який не
пов’язують
із
застосуванням
інгібіторів
АПФ, можуть
мати
підвищений
ризик його
виникнення і
при
лікуванні інгібітором
АПФ (див. також
розділ
«Протипоказання»).

Сумісний
прийом
інгібіторів
АПФ з
інгібіторами
mTOR (такими як
темсиролімус,
сиролімус,
еверолімус)
може
підвищувати
ризик
виникнення ангіоневротичного
набряку.

Одночасне
застосування
інгібіторів
АПФ та
інгібіторів
неприлізину
може підвищувати
ризик
виникнення
ангіоневротичного
набряку (див.
розділи
«Протипоказання»
та «Взаємодія
з іншими
лікарськими
засобами та
інші види
взаємодій»).

Анафілактоїдні
реакції у процесі
проведення
гіпосенсибілізації
алергеном з
отрути
перетинчастокрилих.

Зрідка
у пацієнтів,
які
отримували
інгібітори
АПФ у процесі
проведення
гіпосенсибілізації
алергеном з
отрути
перетинчастокрилих,
розвивались
анафілактоїдні
реакції, що
могли бути загрозливими
для життя
пацієнтів.
Подібних
реакцій
можна
уникнути,
якщо до
початку гіпосенсибілізації
тимчасово
припинити
застосування
інгібітора
АПФ.

Анафілактоїдні
реакції
впродовж
аферезу
ліпопротеїдів
низької
щільності.

Рідко
у пацієнтів,
які
застосовували
інгібітори
АПФ впродовж
аферезу
ліпопротеїдів
низької
щільності з
декстрану
сульфатом,
виникали
анафілактоїдні
реакції, що
становили
загрозу
життю. Таких
реакцій
можна уникнути
шляхом
тимчасового
припинення застосування
інгібіторів
АПФ перед
кожним
аферезом.

Пацієнти,
які
перебувають
на
гемодіалізі.

У
пацієнтів,
які
перебувають
на діалізі з
використанням
мембран
високої
пропускної
здатності
(наприклад, AN 69®)
і
застосовують
одночасно
інгібітор
АПФ, іноді
розвивалися
анафілактоїдні
реакції. Тому
для таких
пацієнтів
рекомендується
розглянути
питання про
застосування
діалізних
мембран
іншого типу
або гіпотензивного
засобу іншої
групи.

Гіпоглікемія.

Пацієнтам
із цукровим
діабетом, які
застосовують
пероральні
антидіабетичні
препарати або
інсулін та
починають
терапію
інгібітором
АПФ, слід
рекомендувати
ретельно контролювати
рівень цукру
в крові,
особливо
впродовж
перших декількох
місяців
супутнього
застосування
(див. розділ
«Взаємодія з
іншими
лікарськими
засобами та інші
види
взаємодій»).

Кашель.

Повідомлялося
про
виникнення
кашлю при лікуванні
інгібіторами
АПФ. Зазвичай
кашель
носить
непродуктивний
стійкий характер
і
припиняється
після
відміни
препарату.
Кашель
унаслідок
лікування
інгібітором
АПФ
необхідно
враховувати
при
диференційній
діагностиці
кашлю.

Проведення
хірургічних
операцій/анестезія.

Під
час великих
хірургічних
операцій або при
анестезії із
застосуванням
препаратів,
які спричинюють
артеріальну
гіпотензію,
еналаприл
блокує
утворення
ангіотензину II
вторинно до
компенсаторного
звільнення
реніну. Якщо
при цьому
розвивається
артеріальна
гіпотензія,
яку можна
пояснити
цими механізмами
взаємодії,
вона
коригується
шляхом збільшення
об’єму
рідини.

Гіперкаліємія.

Впродовж
лікування
інгібіторами
АПФ, включаючи
еналаприл, у
деяких
пацієнтів
спостерігалося
підвищення
рівня калію у
крові. Ризик
виникнення
гіперкаліємії
підвищений у
пацієнтів з
нирковою
недостатністю,
з погіршеною
функцією
нирок, віком
від 70 років, із
цукровим
діабетом,
транзиторними
станами,
зокрема
зневодненням,
гострою серцевою
декомпенсацією,
метаболічним
ацидозом та
супутнім
застосуванням
калійзберігаючих
діуретиків
(наприклад,
спіронолактону,
еплеренону,
тріамтерену або
амілориду),
при
використанні
харчових
добавок або
сольових
замінників,
що містять
калій, а
також у
пацієнтів,
які
застосовують
інші препарати,
що можуть
спричинити
підвищення
калію у крові
(наприклад,
гепарин, препарати,
до складу
яких входить
триметоприм).
Зокрема,
застосування
калійзберігаючих
діуретиків,
харчових
добавок або
сольових
замінників,
що містять
калій,
пацієнтам із
порушеннями
функції
нирок може
призвести до
значного
підвищення
рівня калію у
крові.
Гіперкаліємія
може
спричинити
серйозну, інколи
летальну,
аритмію. Якщо
супутнє
застосування
еналаприлу
та будь-якого
із
вищезгаданих
препаратів
вважається
необхідним,
їх слід
застосовувати
з обережністю,
регулярно
контролюючи
вміст калію у
сироватці
крові (див. розділ
«Взаємодія з
іншими
лікарськими
засобами та
інші види
взаємодій»).

Літій.

Зазвичай
комбінація
літію та
еналаприлу не
рекомендується
(див. розділ
«Взаємодія з
іншими
лікарськими
засобами та
інші види
взаємодій»).

Супутня
терапія
інгібітором
АПФ та антагоністом
рецепторів
ангіотензину.

Комбінування
інгібітора
АПФ з
антагоністом
рецепторів
ангіотензину II
слід
обмежити
індивідуально
визначеними
випадками,
які
супроводжуються
ретельним
моніторингом
функції
нирок, рівня
калію та
артеріального
тиску (див.
розділ «Взаємодія
з іншими
лікарськими
засобами та
інші види
взаємодій»).

Лактоза.

Еналаприл
містить
лактозу, тому
пацієнтам із
рідкими
спадковими
порушеннями
непереносимості
галактози,
недостатністю
лактази або
синдромом
глюкозо-галактозної
мальабсорбції
не слід
приймати цей
препарат. Еналаприл
містить
менше ніж 100 мг
лактози у
таблетці.

Діти.

Є
обмежений
досвід
ефективного
та безпечного
застосування
препарату дітям
з
артеріальною
гіпертензією
віком від 6
років.

Етнічні
особливості.

Як і
інші
інгібітори АПФ,
еналаприл є
менш
ефективним для
зниження артеріального
тиску у
пацієнтів
негроїдної
раси, ніж у
представників
інших рас,
можливо, у
зв’язку з
тим, що
низький
рівень реніну
визначається
частіше у цій
популяції
пацієнтів з артеріальною
гіпертензією.

Застосування
у період
вагітності
або
годування
груддю.

Вагітність.

Препарат
не слід
застосовувати
вагітним або
жінкам, які
планують
завагітніти.

Якщо
під час
лікування
цим
лікарським
засобом
підтверджується
вагітність,
його застосування
необхідно
негайно
припинити і,
якщо
необхідно,
замінити
іншим
лікарським
засобом,
дозволеним
до застосування
у вагітних.

Інгібітори
АПФ при
застосуванні
під час другого
та третього
триместрів
вагітності
можуть
спричиняти
фетотоксичність
(зниження
функції
нирок,
олігогідрамніон,
затримка
осифікації
кісток черепа)
або
неонатальну
токсичність
(ниркова недостатність,
артеріальна
гіпотензія,
гіперкаліємія).

Якщо прийом
інгібіторів
АПФ
відбувався протягом
другого
триместру
вагітності,
рекомендовано
ультразвукове
обстеження нирок
та черепа.

За
новонародженими,
матері яких
приймали
інгібітори
АПФ, потрібно
ретельно
спостерігати
з метою
виявлення у них
артеріальної
гіпотензії
(див. розділи
«Протипоказання»
та
«Особливості
застосування»).

Період
годування
груддю.

Обмежені
фармакокінетичні
дані свідчать
про дуже
низькі концентрації
у грудному
молоці (див. розділ
«Фармакокінетика»).
Хоча такі
концентрації
і вважаються
клінічно
незначимими,
застосування
препарату
Еналаприл не рекомендується
під час
годування
груддю недоношених
та немовлят у
перші кілька
тижнів після
народження,
оскільки
існує
гіпотетичний
ризик ефектів
з боку
серцево-судинної
системи та нирок,
а також через
недостатній
досвід у цьому
питанні. У
випадку
старших
немовлят застосування
препарату
Еналаприл у
період годування
груддю може
розглядатись,
якщо лікування
необхідне
для матері, а
за дитиною
спостерігатимуть
щодо появи
будь-яких
побічних
ефектів.

Здатність
впливати на
швидкість
реакції при
керуванні
автотранспортом
або іншими
механізмами.

При
керуванні
автотранспортом
або іншими
механізмами
слід взяти до
уваги
можливий
розвиток
запаморочення
або втоми.

Спосіб
застосування
та дози.

Вживання
їжі не
впливає на
всмоктування
таблеток Еналаприл.

У
разі
призначення
препарату в
дозі менше 5 мг
слід
застосовувати
препарати
еналаприлу з
можливістю
такого
дозування.

Дозування
потрібно
добирати
індивідуально
відповідно
до стану
кожного
пацієнта (див.
розділ
«Особливості
застосування»)
та реакції
артеріального
тиску у
відповідь.

Артеріальна
гіпертензія.

Доза
препарату
становить
від
початкової 5 мг до
максимальної
20 мг
залежно від
ступеня
артеріальної
гіпертензії
та стану
пацієнта
(див. нижче).
Еналаприл
приймати 1
раз на добу.
При
артеріальній
гіпертензії
легкого
ступеня
рекомендована
початкова
доза
становить

5-10 мг.

У
пацієнтів із
дуже
активованою
ренін-ангіотензин-альдостероновою
системою
(наприклад, з
реноваскулярною
гіпертензією,
порушенням сольового
та/або
рідинного
балансу,
декомпенсацією
серцевої
функції або
тяжкою артеріальною
гіпертензією)
можливе
надмірне
зниження
артеріального
тиску після
застосування
початкової
дози. Таким
пацієнтам
рекомендується
початкова
доза 5 мг або
нижче, а
початок лікування
повинен відбуватися
під наглядом
лікаря.

Попереднє
лікування
високими
дозами діуретиків
може
призвести до
дефіциту
рідини та
ризику
виникнення
артеріальної
гіпотензії
на початку
терапії
еналаприлом.
Для таких
пацієнтів
рекомендується
початкова
доза 5 мг
або нижче. У
разі
можливості
лікування діуретиками
слід
припинити за
2-3 дні до
початку
лікування
препаратом
Еналаприл.
Слід
перевіряти
функцію
нирок та рівень
калію у
сироватці
крові.

Звичайна
підтримуюча
доза – 20 мг
1 раз на
добу.
Максимальна
підтримуюча
доза – 40 мг
на добу.

Серцева
недостатність/безсимптомна
дисфункція
лівого
шлуночка.

Для
лікування
клінічно
вираженої
серцевої
недостатності
Еналаприл
застосовується
разом з
діуретиками
та, у разі
необхідності,
препаратами
наперстянки
або бета-блокаторами.
Початкова
доза
Еналаприлу
для пацієнтів
із клінічно
вираженою
серцевою
недостатністю
або
безсимптомною
дисфункцією
лівого
шлуночка
становить 2,5 мг, при
цьому застосування
препарату
необхідно
проводити
під
ретельним
лікарським
контролем для
того, щоб
встановити
первинний
вплив препарату
на
артеріальний
тиск. У разі
відсутності
ефекту або
після
відповідної
корекції
симптоматичної
гіпотензії,
що виникла на
початку лікування
Еналаприлом
серцевої
недостатності,
дозу слід
поступово
підвищувати
до звичайної
підтримуючої
дози 20 мг,
яку
призначати
одноразово
або розділяти
на 2 прийоми
залежно від
того, що
краще
переносить
пацієнт.
Добір дози
рекомендовано
здійснювати
впродовж

2-4 тижнів.
Подібний
терапевтичний
режим ефективно
зменшує
показники
летальності
пацієнтів із
клінічно
вираженою
серцевою недостатністю.
Максимальна
доза
становить 40 мг на
добу за 2 прийоми.

Пропонована
титрація
дози
Еналаприлу
для пацієнтів
із серцевою
недостатністю/безсимптомною
дисфункцією
лівого шлуночка.

Тиждень

Доза,
мг/добу

Тиждень
1-й

з
1-го по 3-й день: 2,5 мг/добу*
за 1 прийом

з
4-го по 7-й день: 5 мг/добу
за 2 прийоми

Тиждень
2-й

10 мг/добу
за 1 або 2 прийоми

Тиждень
3-й та 4-й

20 мг/добу
за 1 або 2 прийоми

* З
обережністю
слід
застосовувати
препарат
пацієнтам із
порушеннями
функції
нирок або
тим, хто
застосовує
діуретики (див. розділ
«Особливості
застосування»).

Як
до, так і
після
початку
лікування
Еналаприлом
слід
здійснювати
ретельний
контроль
артеріального
тиску і
функцій нирок
(див. розділ
«Особливості
застосування»),
оскільки
повідомлялося
про артеріальну
гіпотензію
та (більш
рідко)
подальшу ниркову
недостатність.
Пацієнтам,
які застосовують
діуретики, у
разі
можливості
слід зменшити
дозу до
початку
лікування
препаратом Еналаприл.
Розвиток
артеріальної
гіпотензії
після
початкової
дози
Еналаприлу
не означає,
що артеріальна
гіпотензія
зберігатиметься
при тривалому
лікуванні, та
не свідчить
про
необхідність
припинення
застосування
препарату.
Слід також
контролювати
вміст калію у
сироватці
крові та
функцію
нирок.

Дозування
при нирковій
недостатності.

Загалом
повинен бути
збільшений
інтервал між
прийомами
Еналаприлу
і/або
зменшене дозування
препарату.

Стан
нирок

Кліренс
креатиніну (CrCL),
мл/хв

Початкова
доза,

мг/добу

Незначні
порушення

30 < CrCL < 80 мл/хв

5-10 мг

Помірні
порушення
функції

10 < CrCL ≤ 30 мл/хв

2,5-5 мг

Виражені
порушення.
Зазвичай
такі хворі знаходяться
на
гемодіалізі*

CrCL ≤ 10 мл/хв

2,5 мг у дні
діалізу*

* Див. розділ
«Особливості
застосування»:
пацієнти, які
перебувають
на
гемодіалізі.

Еналаприл
видаляється
шляхом
гемодіалізу.
Корекцію
дозування у
дні, коли
гемодіаліз
не
проводиться,
необхідно
здійснювати залежно
від рівня
артеріального
тиску.

Пацієнти
літнього віку.

Дозу
слід
коригувати залежно
від функції
нирок (див. розділ
«Особливості
застосування»).

Діти з
артеріальною
гіпертензією
віком від 6 років.

Досвід
клінічного
застосування
Еналаприлу
дітям з
артеріальною
гіпертензією
обмежений
(див. розділи «Фармакодинаміка»,
«Фармакокінетика»,
«Особливості
застосування»).

Дітям,
які можуть
ковтати
таблетки,
дозу слід
призначати
індивідуально,
відповідно до
стану
пацієнта,
реакції
артеріального
тиску у
відповідь на
лікування та
маси тіла
пацієнта.
Рекомендована
початкова
доза
становить 2,5 мг для
пацієнтів з
масою тіла 20 – 50 кг та 5 мг для
пацієнтів з
масою тіла ≥ 50 кг.
Еналаприл
застосовують 1 раз
на добу.
Дозування
слід
коригувати
залежно від потреб
до
максимального
20 мг на
добу для
пацієнтів з
масою тіла  20 – 50 кг та 40 мг для
пацієнтів з
масою тіла ≥ 50 кг (див.
розділи
«Особливості
застосування»
та «Діти»).

Еналаприл
не
рекомендований
для новонароджених
та дітей із
рівнем
гломерулярної
фільтрації < 30 мл/хв/1,73 м2,
через
відсутність
даних.

Діти.

Застосовувати дітям
віком від 6 років.

Еналаприл
не
рекомендується
застосовувати
новонародженим
і дітям, у
яких
швидкість гломерулярної
фільтрації
<30 мл/хв/1,73 м2,
через
відсутність
даних.

Передозування.

Існують
обмежені
дані щодо
передозування
препарату.
Основними
ознаками
передозування,
згідно з
наявними
даними, є
виражена
артеріальна
гіпотензія,
яка
починається
приблизно
через 6 годин після
застосування
препарату і
співпадає з
блокадою
системи
ренін-ангіотензин,
і ступор.
Симптоми,
пов’язані з
передозуванням
інгібіторами
АПФ, можуть
включати
циркуляторний
шок,
електролітний
дисбаланс,
ниркову недостатність,
гіпервентиляцію
легенів, тахікардію,
прискорене
серцебиття,
брадикардію,
запаморочення,
тривожність
та кашель.
Рівні
еналаприлату
в плазмі
крові, які перевищують
у 100 і 200 разів
максимальні
рівні, що
досягаються
при
застосуванні
терапевтичних
доз, за повідомленнями,
реєструвалися
після застосування
відповідно 300 мг
і 440 мг
еналаприлу.

Для
лікування
передозування
рекомендуються
внутрішньовенні
інфузії
ізотонічного
розчину. При
появі
артеріальної
гіпотензії
пацієнта
слід
покласти в
горизонтальне
положення.
Можна
розглянути
необхідність
інфузій
ангіотензину
ІІ та/або внутрішньовенного
введення
катехоламінів.
Якщо
препарат був
застосований
недавно, рекомендуються
заходи з
елімінації
еналаприлу
малеату (такі
як штучне
блювання,
промивання
шлунка,
застосування
абсорбентів
та натрію сульфату).
Еналаприлат
може бути
видалений із системного
кровообігу
шляхом
гемодіалізу
(див. розділ
«Особливості
застосування»:
пацієнти, які
перебувають
на
гемодіалізі).
При брадикардії,
що
резистентна
до
терапевтичних
засобів,
показана
терапія за
допомогою кардіостимулятора.
Слід
постійно
контролювати
важливі
показники
життєдіяльності,
концентрацію
електролітів
та рівень
креатиніну в
сироватці
крові.

Побічні
реакції.

При
застосуванні
Еналаприлу у
більшості випадків
побічні
ефекти були
незначними, мали
тимчасовий
характер і не
вимагали відміни
терапії.

З боку
системи
крові: анемія
(включаючи
апластичну
та гемолітичну);
нейтропенія,
зниження
гемоглобіну,
зниження
гематокриту,
тромбоцитопенія,
агранулоцитоз,
пригнічення
кісткового
мозку,
панцитопенія,
лімфаденопатія,
аутоімунні
хвороби.

З боку
ендокринної
системи: синдром
порушення
секреції
антидіуретичного
гормону.

Метаболічні
порушення: гіпоглікемія
(див. розділ
«Особливості
застосування»).

З боку
нервової
системи і
психіки:
депресія,
головний
біль;
сплутаність
свідомості,
сонливість,
безсоння,
нервозність, парестезії,
вертиго;
розлади сну,
аномальні
сновидіння.

З боку
органів зору: затуманений
зір.

З боку
серцево-судинної
системи: запаморочення;
гіпотензія
(включаючи
ортостатичну
гіпотензію),
синкопе, біль
за грудниною,
порушення
ритму,
стенокардія,
тахікардія;
ортостатична
гіпотензія,
прискорене
серцебиття,
інфаркт
міокарда або інсульт,
можливо,
внаслідок
надмірного
зниження тиску
у пацієнтів з
високим
ризиком (див.
розділ «Особливості
застосування»),
феномен Рейно.

З боку
дихальної
системи: кашель;
задишка;
ринорея, біль
у горлі та захриплість,
бронхоспазм/астма;
легеневі інфільтрати,
риніт,
алергічний
альвеоліт/еозинофільна
пневмонія.

З боку
травної
системи: нудота;
діарея,
абдомінальний
біль, зміна смаку;
кишкова
непрохідність,
панкреатит, блювання,
диспепсія,
запор,
анорексія,
подразнення
шлунка,
сухість у
роті,
пептичні виразки;
стоматит/афтозні
виразки,
глосит;
ангіоневротичний
набряк
кишечнику.

З боку
гепатобіліарної
системи:
печінкова
недостатність,
гепатит
гепатоцелюлярний
або
холестатичний,
гепатит,
включаючи
некроз, холестаз
(включаючи
жовтяницю).

З боку
шкіри та
підшкірних
тканин:
висипання, підвищена
чутливість/ангіоневротичний
набряк обличчя,
кінцівок,
губ, язика,
голосової
щілини та/або
гортані (див.
розділ
«Особливості
застосування»);
підвищене
потовиділення,
свербіж,
кропив’янка,
алопеція;
множинна еритема,
синдром
Стівенса-Джонсона,
ексфоліативний
дерматит,
токсичний
епідермальний
некроліз,
пемфігус, еритродермія.

Повідомлялося
про розвиток
складного симптомокомплексу,
який включав
деякі або всі
з таких
проявів:
гарячка,
серозит,
васкуліт,
міалгія/міозит,
артралгія/артрит,
позитивний
тест на
антинуклеарні
антитіла,
підвищення
швидкості
осідання
еритроцитів
(ШОЕ),
еозинофілія
і лейкоцитоз.
Як побічні
ефекти можуть
також
виникати
висипання,
фотосенсибілізація
та інші
реакції з
боку шкіри.

З боку
сечовидільної
системи:
порушення
функції
нирок,
ниркова
недостатність,
протеїнурія;
олігурія.

З боку
репродуктивної
системи:
імпотенція;
гінекомастія.

Загальні
порушення та
порушення
умов введення:
астенія;
втома;
м’язові
судоми,
припливи, дзвін
у вухах,
відчуття
дискомфорту,
гарячка.

Зміни
лабораторних
показників:
гіперкаліємія,
підвищення
креатиніну в
сироватці
крові;
підвищення
сечовини в
крові,
гіпонатріємія;
підвищення
ферментів печінки,
підвищення
білірубіну в
сироватці
крові.

Термін
придатності.

3 роки.

Умови
зберігання.

Зберігати
у
недоступному
для дітей
місці в
оригінальній
упаковці при
температурі
не вище 25 °С.

Упаковка. По
10 таблеток у
блістері; по 1 або 2,
або 3, або 5, або 9 блістерів
у пачці.

Категорія
відпуску.

За
рецептом.

Виробник.

Приватне
акціонерне
товариство «Лекхім-Харків».

Місцезнаходження
виробника та
адреса місця
провадження його
діяльності.

Україна,
61115, Харківська
обл., місто Харків,
вулиця
Северина
Потоцького,
будинок 36.

ИНСТРУКЦИЯ

по
медицинскому
применению лекарственного
средства

ЭНАЛАПРИЛ

(ENALAPRIL)

Состав:

действующее
вещество:
эналаприла
малеат;

1 таблетка
содержит
эналаприла
малеата 0,01 г (10 мг);

вспомогательные
вещества:
лактозы
моногидрат,
крахмал
кукурузный, целлюлоза
микрокристаллическая,
магния стеарат,
кремния
диоксид
коллоидный
безводный,
повидон.

Лекарственная
форма. Таблетки.

Основные
физико-химические
свойства: таблетки
белого или
почти белого
цвета с разделительной
риской.

Фармакотерапевтическая
группа. Ингибиторы
ангиотензинпревращающего
фермента.
Эналаприл.
Код ATХ C09A A02.

Фармакологические
свойства.

Фармакодинамика.

Эналаприла
малеат – соль
малеиновой
кислоты
эналаприла,
производной
двух аминокислот,
L-аланина и
L-пролина.

Механизм
действия.

Ангиотензинпревращающий
фермент (АПФ)
–
пептидиловая
дипептидаза,
которая катализирует
конверсию
ангиотензина I
в прессорную
субстанцию
ангиотензин II.
После
абсорбции
эналаприл
гидролизируется
до
эналаприлата,
который
угнетает АПФ.
Угнетение
АПФ приводит
к снижению
уровня в
плазме крови
ангиотензина II,
что приводит
к увеличению
активности
ренина
плазмы крови
(из-за угнетения
отрицательной
обратной
связи между активностью
ангиотензина II
и
высвобождением
ренина) и
уменьшению
секреции
альдостерона.

АПФ
является
идентичным к
кининазе II.
Таким
образом,
Эналаприл
также может
блокировать
расщепление
брадикинина,
сильного
вазодепрессорного
пептида.
Однако
значение
этого явления
для
терапевтического
эффекта лекарственного
средства
остается
невыясненным.

Механизм,
благодаря
которому
Эналаприл снижает
артериальное
давление,
прежде всего
связывают с
угнетением
активности
ренин-ангиотензин-альдостероновой
системы.
Эналаприл
может
проявлять
антигипертензивный
эффект даже у
пациентов с
низкорениновой
гипертензией.

Применение
Эналаприла
при
артериальной
гипертензии
приводит к
снижению
артериального
давления у
пациентов в
горизонтальном
и
вертикальном
положениях
без
существенного
увеличения
частоты
сердечного
ритма.

Симптоматическая
постуральная
гипотензия
возникает
нечасто. У
некоторых
пациентов
достижение
оптимального
снижения артериального
давления
может
потребовать
нескольких
недель терапии.
Внезапная
отмена
Эналаприла
не ассоциировалась
с быстрым
повышением
артериального
давления.

Эффективное
подавление
активности
АПФ обычно
достигается
через 2-4 часа
после
перорального
применения
разовой дозы эналаприла.
Начало
антигипертензивной
активности
обычно
наблюдается
через 1 час, а
пиковое
снижение
артериального
давления
достигается
через 4-6 часов
после
применения
препарата.
Длительность
эффекта
зависит от
дозы. Но в
случае применения
в
рекомендованных
дозах
антигипертензивный
и гемодинамический
эффекты
сохранялись
минимум в течение
24 часов.

В процессе
гемодинамических
исследований
у пациентов с
эссенциальной
гипертензией
снижение
артериального
давления
обычно сопровождается
уменьшением
периферического
сопротивления
артерий с
увеличением
сердечного
выброса и
незначительным
ускорением
сердечного
ритма или без
такового. После
применения
Эналаприла
обычно увеличивается
почечный
кровоток;
скорость гломерулярной
фильтрации
обычно не
меняется.
Признаков
задержки
натрия или
воды не
обнаружено.
Однако у
пациентов с
низким
исходным
уровнем гломерулярной
фильтрации
этот уровень
обычно
повышался.

Во
время
краткосрочных
клинических
исследований
у пациентов с
сахарным
диабетом или
без него с
болезнью
почек после
применения
эналаприла
наблюдали
уменьшение
альбуминурии,
экскреции с
мочой IgG и
общего
протеина
мочи.

При
совместном
применении с
тиазидными диуретиками
гипотензивные
эффекты
препарата
Эналаприл
наименее
аддитивные.
Эналаприл
может
снизить или
предупредить
развитие
тиазидиндуцированной
гипокалиемии.

У
пациентов с
сердечной
недостаточностью,
принимающих
сердечные
гликозиды и
диуретики,
применение
перорального
или инъекционного
препарата
Эналаприл
ассоциировалось
со снижением
периферического
сопротивления
и давления
крови.
Сердечный
выброс
увеличивался,
а частота
сердечных
сокращений
(обычно увеличена
у пациентов с
сердечной
недостаточностью)
уменьшалась.
Также
снижалось давление
в конечных
легочных
капиллярах. Улучшалась
переносимость
физической
нагрузки и
уменьшалась
тяжесть
сердечной
недостаточности,
оценены по
критериям NYHA (New York
Heart Association). Эти
эффекты
сохранялись
в течение
длительного
лечения.

У
пациентов с
легкой и
умеренной
сердечной
недостаточностью
эналаприл
замедлял прогрессирование
дилатации/увеличения
миокарда и
сердечной
недостаточности,
о чем
свидетельствовало
снижение
конечного
диастолического
и систолического
объема
левого
желудочка и
улучшение
фракции
выброса.

В
многоцентровом
рандомизированном
двойном
слепом
плацебо-контролируемом
исследовании
изучали
популяцию с
бессимптомной
дисфункцией
левого
желудочка
(фракция
выброса
левого
желудочка < 35 %).
4228 пациентов
были
рандомизированы
в группу применения
плацебо (n=2117)
или
эналаприла
(n=2111). В группе
плацебо у
818 пациентов
развилась
сердечная
недостаточность
или летальный
исход (38,6 %) по
сравнению с 630
пациентами в
группе эналаприла
(29,8 %) (снижение
риска на 29 %, 95 %
ДИ, 21-36 %, р < 0,001). 518
пациентов в
группе
плацебо (24,5 %) и 434 пациента
в группе
эналаприла
(20,6 %) умерли или
были
госпитализированы
по причине
возникновения
или
ухудшения
сердечной
недостаточности
(снижение
риска на 20 %, 95 %
ДИ; 9-30 %, р < 0,001). В
многоцентровом
рандомизированном
двойном
слепом
плацебо-контролируемом
исследовании
изучали
популяцию с
симптомами
застойной
сердечной
недостаточности
в связи с
систолической
дисфункцией
(фракция
выброса < 35 %). 2569
пациентов,
получавших
обычное
лечение по
причине
сердечной
недостаточности,
были
рандомизированы
в группы
плацебо (n=1284)
или эналаприла
(n=1285). В группе
плацебо
произошло 510 летальных
исходов (39,7 %) по
сравнению с 452
в группе
эналаприла
(35,2 %) (снижение
риска на 16 %, 95 %
ДИ, 5-26 %, р=0,0036). В
группе
плацебо
произошел 461 сердечно-сосудистый
летальный
исход по сравнению
с 399 в группе
эналаприла
(снижение
риска на 18 %, 95 % ДИ,
6-28 %, р < 0,002), в
основном за
счет
снижения
летальности от
прогрессирующей
сердечной
недостаточности
(251 в группе
плацебо и 209 в
группе
эналаприла,
снижение
риска на 22 %, 95 %
ДИ, 6-35 %). Меньше
пациентов
умерли или
были
госпитализированы
по причине
ухудшения
сердечной
недостаточности
(736 в группе
плацебо и 613 в
группе эналаприла,
снижение
риска на 26 %, 95 %
ДИ, 18-34 %, р < 0,0001 ). В
целом, в
исследовании
SOLVD у пациентов
с дисфункцией
левого
желудочка
Эналаприл
снизил риск
инфаркта
миокарда на 23 %
(95 % ДИ, 11-34 %, р < 0,001) и
снизил риск
госпитализации
по причине нестабильной
стенокардии
на 20 % (95 % ДИ, 9-29 %, р < 0,001).

Клиническая
фармакология
у детей.

Опыт
применения
детям с 6 лет
с
артериальной
гипертензией
ограничен. В процессе
клинического
исследования
с участием 110 детей
с
артериальной
гипертензией
от 6 до 16 лет с
массой тела ≥
20 кг и
скоростью
клубочковой
фильтрации
(СКФ) > 30 м2 мл/мин/1,73 м2
пациенты,
которые
весили < 50 кг,
получали 0,625, 2,5
или 20 мг
эналаприла в
сутки и
пациенты,
которые весили
50 кг,
получали 1,25, 5
или 40 мг
эналаприла в
сутки.
Применение
эналаприла 1 раз
в сутки
уменьшало
нижнее
значение
артериального
давления в
зависимости
от дозы.

Дозозависимый
антигипертензивный
эффект
эналаприла был
одинаковым
во всех
подгруппах
(возраст, стадия
по Таннеру,
пол, раса).
Однако самые
низкие из
исследованных
доз, 0,625 мг и 1,25 мг,
что
соответствует
в среднем 0,02 мг/кг
1 раз в сутки,
не
обеспечили
длительного
антигипертензивного
эффекта.
Максимальная
исследуемая
доза
составляла
0,58 мг/кг (до 40 мг)
1 раз в сутки.
Профиль
побочных
эффектов у детей
не
отличается
от такового у
взрослых пациентов.

Фармакокинетика.

Абсорбция.

После
перорального
применения
эналаприл быстро
всасывается,
максимальная
концентрация
эналаприла в
сыворотке
крови
достигается
в течение 1 часа
после
применения
внутрь.
Степень всасывания
эналаприла
при пероральном
применении
таблеток
составляет
примерно 60 %.
Наличие пищи
в
желудочно-кишечном
тракте не
влияет на
всасывание
перорального
Эналаприла.
После
всасывания
принятый перорально
эналаприл
быстро и
экстенсивно
гидролизуется
до
эналаприлата,
мощного
ингибитора
АПФ.
Максимальная
концентрация
эналаприлата
в сыворотке
крови
наблюдается
примерно через
4 часа после
применения
дозы
эналаприла
перорально.

Эффективный
период
полувыведения
(Т½)
эналаприлата
после
многократного
перорального
применения
составляет 11 часов.

Распределение.

В
пределах
всего
диапазона
терапевтических
концентраций
не более 60 %
эналаприлата
связывается
с белками
сыворотки
крови.

Биотрансформация.

За
исключением
преобразования
в эналаприлат,
больше не
существует
ни одного
доказательства
значительного
метаболизма
эналаприла.

Выведение.

Эналаприлат
выводится,
главным
образом, почками.
Главными
компонентами
в моче являются
эналаприлат,
составляющий
примерно 40 %
дозы, и
неизмененный
эналаприл
(примерно 20 %).

Нарушение
функции
почек.

У
пациентов с
почечной
недостаточностью
увеличивается
экспозиция к
эналаприлу и эналаприлату.
У пациентов с
легкими и
умеренными
нарушениями
функции
почек
(клиренс
креатинина 40-60 мл/мин)
AUC
эналаприлата
в стабильном
состоянии
было
примерно в
2 раза больше,
чем у пациентов
с нормальной
функцией
почек после введения
5 мг 1 раз в
сутки. При
тяжелой форме
почечной
недостаточности
(клиренс
креатинина ≤ 30
мл/мин) AUC
увеличилась
примерно в 8 раз.
При этом
уровне
почечной
недостаточности
эффективный
период
полувыведения
эналаприлата
удлиняется, а
время до
стабильного
состояния
замедляется
(см. раздел
«Способ
применения и
дозы»).

Эналаприлат
можно
вывести из
общего кровообращения
с помощью
гемодиализа.
Клиренс
эналаприлата
при диализе
составляет 62 мл/мин.

Клинические
характеристики.

Показания.

Лечение
артериальной
гипертензии.

Лечение
клинически
выраженной
сердечной
недостаточности.

Профилактика
клинически
выраженной
сердечной
недостаточности
у пациентов с
бессимптомной
дисфункцией
левого
желудочка
(фракция
выброса ≤ 35 %).

Противопоказания.

Повышенная
чувствительность
к эналаприлу,
к какому либо
вспомогательному
веществу или
к любому
другому ингибитору
АПФ.

Наличие
в анамнезе
ангионевротического
отека,
связанного с
применением
ингибиторов
АПФ.

Наследственный
или
идиопатический
ангионевротический
отек.

Не
следует
применять
Эналаприл с
препаратами,
содержащими
алискирен,
пациентам с
сахарным
диабетом или
с нарушениями
функции
почек (СКФ < 60 мл/мин/1,73 м2).

Беременные
или женщины,
которые
планируют
забеременеть
(см. раздел
«Применение в
период
беременности
или
кормления
грудью»).

Не следует принимать Эналаприл в
течение 36 часов после перехода с/на
прием сакубитрила/валсартана,
препарата, содержащего ингибитор
неприлизина (см. разделы
«Взаимодействие с другими лекарственными средствами и другие виды взаимодействий» и «Особенности применения»).

Взаимодействие
с другими
лекарственными
средствами и
другие виды
взаимодействий.

Гипотензивная
терапия.

Сопутствующее
применение
этих
препаратов
может
усилить
гипотензивный
эффект эналаприла.
Сопутствующее
применение с
нитроглицерином,
другими
нитратами
или другими
вазодилататорами
может
дополнительно
снизить
артериальное
давление.

Калийсохраняющие
диуретики,
добавки с калием
или другие
препараты, которые могут повысить уровень
калия
в сыворотке
крови.

Ингибиторы
АПФ
усиливают
вызванную
диуретиками
потерю калия.
Применение
калийсохраняющих
диуретиков
(например,
спиронолактона,
эплеренона,
триамтерена
или
амилорида), а
также
применение
пищевых
добавок или
солевых
заменителей,
содержащих
калий, или
других препаратов, которые могут повысить уровень
калия в сыворотке крови (например, препаратов, в состав которых входит
триметоприм),
особенно у пациентов с нарушениями функции почек, может
привести к
существенному
повышению
уровня калия
в сыворотке
крови. Если
приведенные
выше
средства
показаны в
связи с гипокалиемией,
их следует
применять с
осторожностью,
регулярно определяя
уровень
калия в
сыворотке
крови (см. раздел
«Особенности
применения»).

Диуретики
(тиазидные
или петлевые
диуретики).

Предварительное
лечение
диуретиками
в высоких
дозах может
привести к
снижению объема
циркулирующей
крови и
повышению
риска артериальной
гипотензии в
начале
терапии
эналаприлом
(см. раздел
«Особенности
применения»).
Гипотензивные
эффекты
можно
уменьшить
путем прекращения
применения
диуретика,
увеличения
объема
потребления
соли или если
начать терапию
с низкой дозы
эналаприла.

Противодиабетические
препараты.

Эпидемиологические
исследования
показали, что
одновременное
применение
ингибиторов
АПФ и
противодиабетических
препаратов
(инсулина,
пероральных
гипогликемических
средств)
может
вызвать
снижение
уровня
глюкозы в
крови с
риском
развития
гипогликемии.
Этот феномен
наиболее вероятный
в течение
первых
недель
совместного
применения и в
случае
наличия у
пациента
почечной
недостаточности
(см. разделы
«Особенности
применения»
и «Побочные
реакции»).

Литий
сыворотки.

При
одновременном
применении
ингибиторов
АПФ и лития
сообщали о
обратимом
повышении
уровня лития
в сыворотке
крови и
токсичности.
Одновременное
применение
ингибиторов
АПФ и
тиазидных
диуретиков
может
дополнительно
увеличить
уровень
лития в сыворотке
крови и
повысить
риск
интоксикации
литием. Не рекомендуется
применять
эналаприл с
литием, но
если такая
комбинация
необходима
для пациента,
следует
осуществлять
тщательный
мониторинг
уровня лития
в сыворотке крови
(см. раздел
«Особенности
применения»).

Трициклические
антидепрессанты/нейролептики/анестетики/снотворные.

Сопутствующее
применение
определенных
анестетиков,
трициклических
антидепрессантов
и
нейролептиков
с
ингибиторами
АПФ может
привести к
дополнительному
снижению
артериального
давления (см.
раздел
«Особенности
применения»).

Нестероидные
противовоспалительные
средства
(НПВС),
включая
селективные
ингибиторы
циклооксигеназы-2
(ЦОГ-2).

НПВС,
включая
селективные
ингибиторы
ЦОГ-2, могут
снижать
эффект
диуретиков и
других антигипертензивных
препаратов.
Поэтому
гипотензивный
эффект антагонистов
рецепторов
ангиотензина
II или ингибиторов
АПФ может
быть
ослаблен НПВС,
включая
селективные
ингибиторы
ЦОГ-2.

Одновременное
применение
НПВС, включая
ингибиторы ЦОГ-2,
и антагонистов
рецепторов
ангиотензина
II или
ингибиторов
АПФ вызывает
аддитивный эффект
на повышение
калия
сыворотки
крови и может
привести к
нарушению
функции
почек. Обычно
эти явления
обратимы.

Изредка
возможна
острая
почечная
недостаточность,
особенно у
некоторых
пациентов с
нарушениями
функции
почек
(например, у
пациентов
пожилого
возраста или
пациентов с
пониженным
объемом циркулирующей
крови,
включая тех,
кто принимает
диуретики).
Поэтому
такую
комбинацию следует
вводить с
осторожностью
пациентам с
нарушениями
функции
почек.
Пациентам следует
потреблять
достаточное
количество
жидкости и
находиться
под
тщательным
контролем
функций
почек в
начале
сопутствующей
терапии и
периодически
в течение такого
лечения.

Двойная
блокада
ренин-ангиотензин-альдостероновой
системы (RAAS).

Двойная
блокада (например,
при
добавлении
ингибитора
АПФ к антагонисту
рецептора
ангиотензина
II) должна
ограничиваться
только
отдельными
случаями с
тщательным
контролем
артериального
давления,
функций
почек и
уровня электролитов.
В процессе нескольких
исследований
сообщалось,
что у
пациентов с
установленным
атеросклеротическим
поражением
сосудов, сердечной
недостаточностью
или диабетом
с конечным
поражением
органов
двойная
блокада
ренин-ангиотензин-альдостероновой
системы
связана с более
высокой
частотой
артериальной
гипотензии,
обморочных
состояний,
гиперкалиемии
и ухудшения
функции
почек (в том
числе острой
почечной
недостаточностью)
по сравнению
с таковой при
применении
одного
препарата,
действующего
на ренин-ангиотензин-альдостероновую
систему. Не
следует
применять
Эналаприл с
алискиреном
пациентам с
сахарным диабетом
или с
нарушениями
функции
почек (СКФ < 60 мл/мин/1,73 м2)
(см. разделы
«Противопоказания»
или «Особенности
применения»).

Препараты
золота.

Изредка
сообщалось о
нитритоидных
реакциях
(симптомы,
включающие
отек лица,
тошноту,
рвоту и
артериальную
гипотензию) у
пациентов,
которые
лечились
инъекционными
препаратами
золота
(натрия ауротиомалат)
и совместно
ингибитором
АПФ, в том
числе
эналаприлом.

Ингибиторы mTOR.

Сопутствующий
прием
с
ингибиторами
mTOR
(такими как
темсиролимус,
сиролимус, эверолимус)
может повышать риск возникновения
ангионевротического отека.

Ингибиторы
неприлизина.

Одновременное применение с ингибиторами
неприлизина
(например, с
сакубитрилом) может повышать риск возникновения ангионевротического
отека.

Симпатомиметики.

Симпатомиметики
могут
уменьшить
антигипертензивные
эффекты
ингибиторов
АПФ.

Алкоголь.

Спиртное
усиливает
гипотензивный
эффект
ингибиторов
АПФ.

Ацетилсалициловая
кислота,
тромболитики
и бета-блокаторы.

Эналаприл
можно
безопасно применять
вместе с
ацетилсалициловой
кислотой (в
кардиологических
дозах),
тромболитиками
и бета-блокаторами.

Сопутствующая
терапия
ингибитором
АПФ и антагонистом
рецепторов
ангиотензина.

Сообщалось,
что у
пациентов с
подтвержденной
атеросклеротической
болезнью,
сердечной
недостаточностью
или с сахарным
диабетом с
поражением
конечного
органа
сопутствующая
терапия
ингибитором
АПФ и
антагонистом
рецепторов
ангиотензина
ассоциируется
с более высокой
частотой
появления
артериальной
гипотензии,
синкопе,
гиперкалиемии
и ухудшения
функции
почек
(включая
острую
сердечную
недостаточность)
по сравнению
с таковой при
применении
только
препарата
ренин-ангиотензин-альдостероновой
системы.
Двойная
блокада
(например,
комбинированием
ингибитора АПФ
с
антагонистом
рецепторов ангиотензина II)
должна
ограничиваться
индивидуально
определенными
случаями и
сопровождаться
тщательным
мониторингом
функции
почек, уровня
калия и
артериального
давления.

Особенности
применения.

Симптоматическая
гипотензия.

Симптоматическую
гипотензию
редко
наблюдают у
пациентов с
неосложненной
артериальной
гипертензией.
У пациентов с
артериальной
гипертензией,
получающих
Эналаприл,
симптоматическая
гипотензия
развивается
чаще при гиповолемии,
которая
возникает,
например, в
результате
терапии
диуретиками,
ограничения
употребления
соли, у
пациентов,
находящихся
на
гемодиализе,
а также у больных
с диареей или
рвотой (см.
разделы
«Взаимодействие
с другими
лекарственными
средствами и
другие виды
взаимодействий»
и «Побочные
реакции»).
Симптоматическую
гипотензию наблюдали
у пациентов с
сердечной
недостаточностью,
которая
сопровождалась
либо не
сопровождалась
почечной
недостаточностью.
Симптоматическая
гипотензия
развивалась
чаще у
пациентов с
более
тяжелыми формами
сердечной
недостаточности,
которым
применяли
высшие дозы
петлевых
диуретиков, с
гипонатриемией
или
нарушениями
функции
почек. Таким
пациентам
лечение
Эналаприлом
следует
начинать под
наблюдением
врача. При
изменении
дозы
Эналаприла
и/или диуретика
наблюдение
должно быть
особенно тщательным.
Аналогичным
образом
следует
вести
наблюдение
за пациентами
с
ишемической
болезнью
сердца, а также
с
заболеваниями
сосудов
мозга, у
которых
чрезмерное
снижение
артериального
давления
может
привести к
инфаркту
миокарда или
инсульту.

При
развитии
артериальной
гипотензии больному
следует
придать
горизонтальное
положение и,
если
необходимо,
ввести внутривенно
физиологический
раствор.
Транзиторная
артериальная
гипотензия
при применении
Эналаприла
не является
противопоказанием
для
дальнейшего
применения, которое
можно
продолжать
обычно без
осложнений
после
нормализации
артериального
давления
путем восстановления
объема
жидкости.

У
некоторых
пациентов с
сердечной
недостаточностью
с нормальным
или
пониженным давлением
Эналаприл
может
дополнительно
снизить
уровень
артериального
давления.
Такая
реакция на
применение
препарата
ожидаемая и
обычно не
является
основанием
для
прекращения
лечения. В
случае, когда
артериальная
гипотензия
становится
резистентной
к лечению,
следует
снизить дозу
и/или
прекратить
лечение
диуретиком и/или
Эналаприлом.

Аортальный
или
митральный
стеноз/гипертрофическая
кардиомиопатия.

Как и
все
вазодилататоры,
ингибиторы
АПФ следует с
осторожностью
назначать
пациентам с
обструкцией
выходного
отверстия
левого
желудочка и
обструкцией
пути оттока;
их
применения
следует
избегать в
случае
кардиогенного
шока и
гемодинамично
значительной
обструкции.

Нарушения
функции
почек.

Пациентам
с нарушениями
функции
почек
(клиренс
креатинина < 80 мл/мин)
начальную
дозу
эналаприла
следует подбирать
согласно с
клиренсом
креатинина (см. раздел
«Способ
применения и
дозы») и
далее – с
ответом на
лечение. Для
таких
пациентов стандартной
медицинской
практикой
является
регулярный
контроль
содержания
калия и
уровня
креатинина.

О
нарушениях
функции
почек
сообщали в
связи с
применением
эналаприла,
что главным
образом
наблюдалось
у пациентов с
тяжелой
сердечной
недостаточностью
или с
заболеваниями
почек,
включая стеноз
артерии
почек. При
своевременном
выявлении и
соответствующем
лечении
почечная
недостаточность,
связанная с
терапией эналаприлом,
обычно носит
обратимый
характер.

У
некоторых
пациентов с
артериальной
гипертензией,
у которых не
было
обнаружено
заболевание
почек до
начала
лечения, эналаприл
совместно с
диуретиками
вызывал обычно
незначительное
и
быстропроходящее
повышение
содержания мочевины
в крови и
креатинина в
сыворотке крови.
В таких
случаях
может
потребоваться
снижение
дозы и/или
отмена
диуретика.
Эта ситуация
повышает
вероятность
имеющегося
стеноза
артерии
почек (см. раздел
«Особенности
применения»:
Реноваскулярная
гипертензия).

Реноваскулярная
гипертензия.

Существует
повышенный
риск
артериальной
гипотензии и
почечной
недостаточности,
когда
пациенты с
двусторонним
стенозом почечных
артерий или
стенозом
артерии единственной
функционирующей
почки лечатся
ингибиторами
АПФ. Потеря
функций
почек
возможна уже
при
минимальных изменениях
уровня
креатинина в
сыворотке
крови. Таким
пациентам
лечение
следует начинать
малыми
дозами под
тщательным
врачебным
наблюдением
с осторожным
титрованием
и
мониторингом
функций
почек.

Трансплантация
почки.

Нет
опыта
применения
препарата
Эналаприл
пациентами,
которые
недавно
перенесли операцию
по
трансплантации
почки.
Поэтому этим
пациентам не
рекомендовано
применять
препарат.

Печеночная
недостаточность.

Редко
ингибиторы
АПФ
ассоциировались
с синдромом,
который
начинается с
холестатической
желтухи или
гепатита и
прогрессирует
к
мгновенному
некрозу
печени и
(иногда) летальному
исходу.
Механизм
этого
синдрома
остается
невыясненным.
Пациентам,
которые
принимают
ингибиторы
АПФ и у которых
развивается
желтуха или
заметное
повышение
ферментов
печени, следует
прекратить
применение
ингибитора
АПФ и находиться
под
соответствующим
медицинским
наблюдением.

Нейтропения/агранулоцитоз.

У
пациентов,
принимавших
ингибиторы
АПФ, сообщалось
о появлении
нейтропении/агранулоцитоза,
тромбоцитопении
и анемии. У
пациентов с нормальной
функцией
почек и при
отсутствии
других
осложняющих
факторов
нейтропения
возникала
редко.
Эналаприл следует
назначать
очень
осторожно
пациентам с
коллагенозом
сосудов,
проходящих
иммуносупресантную
терапию,
лечение
аллопуринолом
или
прокаинамидом,
или при
комбинации
этих
усложняющих факторов,
особенно
если уже
существуют
нарушения
функции
почек. У
некоторых из
этих
пациентов
развивались
серьезные
инфекции,
которые
иногда не
отвечали на
интенсивную
терапию
антибиотиками.
При
назначении
эналаприла
таким
пациентам
рекомендуется
периодический
мониторинг
количества
лейкоцитов, а
пациенты
должны
сообщать о
любых проявлениях
инфекции.

Повышенная
чувствительность/ангионевротический
отек.

При
применении
ингибиторов
АПФ, в т. ч.
Эналаприла,
были описаны
единичные
случаи
ангионевротического
отека лица,
конечностей,
губ, языка,
голосовой
щели и/или
гортани,
возникшие в
разные
периоды
лечения. В
этих случаях
следует
немедленно
прекратить
лечение Эналаприлом
и установить
постоянное
наблюдение
за пациентом,
чтобы
убедиться в
полном
исчезновении
симптомов.
Лишь после
этого
наблюдение
можно
прекратить.
Даже тогда,
когда происходит
отек только
языка без
нарушения
дыхания,
пациенты
могут
нуждаться в
продолжении
наблюдения,
поскольку
лечение
антигистаминными
препаратами
и
кортикостероидами
может быть недостаточным.

Очень
редко
сообщалось о
летальном
исходе из-за
ангионевротического
отека гортани
или отека
языка. В
случае, когда
отек локализируется
на участке
языка,
голосовой щели
или гортани,
особенно у
пациентов с
хирургическими
вмешательствами
на дыхательных
путях в
анамнезе,
может
развиться
обструкция
дыхательных
путей. Когда
в процессе
задействованы
язык, глотка
или гортань и
это может
вызвать
обструкцию
дыхательных
путей, следует
немедленно
начать
соответствующую
терапию,
которая
может
включать
подкожное
введение
раствора
адреналина 1:1000
(0,3-0,5 мл) и/или
меры для
обеспечения
проходимости
дыхательных
путей.

У
представителей
негроидной
расы, которые
принимали
ингибиторы
АПФ, чаще
возникал
ангионевротический
отек по
сравнению с
пациентами
других рас.

Пациенты
с
ангионевротическим
отеком в анамнезе,
который не
связывают с
применением
ингибиторов
АПФ, могут
иметь
повышенный
риск его
возникновения
и при лечении
ингибитором
АПФ (см. также
раздел
«Противопоказания»).

Совместный прием ингибиторов АПФ с ингибиторами
mTOR (такими как
темсиролимус,
сиролимус, эверолимус)
может повышать
риск возникновения
ангионевротического
отека.

Одновременное
применение ингибиторов
АПФ и ингибиторов
неприлизина
может повышать риск возникновения
ангионевротического отека (см. разделы «Противопоказания»
и
«Взаимодействие с другими лекарственными средствами
и другие
виды взаимодействий»).

Анафилактоидные
реакции в процессе
проведения
гипосенсибилизации
аллергеном
из яда
перепончатокрылых.

Изредка
у пациентов,
получавших
ингибиторы
АПФ в
процессе
проведения
гипосенсибилизации
аллергеном
из яда
перепончатокрылых,
развивались
анафилактоидные
реакции,
которые
могли быть
угрожающими
жизни
пациентам.
Подобных реакций
можно
избежать,
если до
начала гипосенсибилизации
временно
прекратить
применение
ингибитора
АПФ.

Анафилактоидные
реакции в
течение
афереза
липопротеидов
низкой
плотности.

Редко
у пациентов,
принимавших
ингибиторы
АПФ в течение
афереза
липопротеидов
низкой
плотности с
декстрана
сульфатом, возникали
анафилактоидные
реакции,
которые
представляли
угрозу жизни.
Таких реакций
можно
избежать
путем
временного
прекращения
применения
ингибиторов
АПФ перед каждым
аферезом.

Пациенты,
находящиеся
на
гемодиализе.

У
пациентов,
находящихся
на диализе с
использованием
мембран
высокой
пропускной способности
(например, AN 69®)
и
применяющих
одновременно
ингибитор АПФ,
иногда
развивались
анафилактоидные
реакции.
Поэтому для
таких
пациентов
рекомендуется
рассмотреть
вопрос о
применении
диализных
мембран
другого типа
или
гипотензивного
средства
другой
группы.

Гипогликемия.

Пациентам
с сахарным
диабетом,
применяющим
пероральные
противодиабетические
препараты
или инсулин и
начинающим
терапию ингибитором
АПФ, следует
рекомендовать
тщательно
контролировать
уровень
сахара в
крови,
особенно в
течение
первых нескольких
месяцев
совместного
применения
(см. раздел
«Взаимодействие
с другими
лекарственными
средствами и
другие виды
взаимодействий»).

Кашель.

Сообщалось
о
возникновении
кашля при
лечении
ингибиторами
АПФ. Обычно кашель
носит
непродуктивный
стойкий характер
и
прекращается
после отмены
препарата.
Кашель
вследствие
лечения
ингибитором
АПФ
необходимо
учитывать
при
дифференциальной
диагностике
кашля.

Проведение
хирургических
операций/анестезия.

Во
время
больших
хирургических
операций или
при
анестезии с
применением
препаратов,
которые
вызывают артериальную
гипотензию,
эналаприл
блокирует
образование
ангиотензина
II вторично к
компенсаторному
освобождению
ренина. Если
при этом развивается
артериальная
гипотензия,
которую
можно
объяснить
этими
механизмами
взаимодействия,
она
корректируется
путем увеличения
объема
жидкости.

Гиперкалиемия.

Во
время
лечения
ингибиторами
АПФ, включая
эналаприл, у
некоторых
пациентов
наблюдалось
повышение
уровня калия
в крови. Риск
возникновения
гиперкалиемии
повышен у
пациентов с
почечной
недостаточностью,
ухудшенной
функцией
почек,
возрастом от
70 лет, с
сахарным
диабетом,
транзиторными
состояниями,
в частности
обезвоживанием,
острой
сердечной
декомпенсацией,
метаболическим
ацидозом и
сопутствующим
применением
калийсберегающих
диуретиков
(например,
спиронолактона,
эплеренона,
триамтерена
или
амилорида),
при
использовании
пищевых
добавок или
солевых
заменителей,
содержащих
калий, а
также у
пациентов,
которые
принимают
другие
препараты,
которые могут
вызвать
повышение
калия в крови
(например,
гепарин, препараты, в состав которых входит
триметоприм). В
частности,
применение калийсберегающих
диуретиков,
пищевых
добавок или
солевых заменителей,
содержащих
калий,
пациентами с
нарушениями
функции
почек может
привести к
значительному
повышению
уровня калия
в крови.
Гиперкалиемия
может
вызвать
серьезную,
иногда
летальную,
аритмию. Если
одновременное
применение
эналаприла и
любого из
вышеупомянутых
препаратов считается
необходимым,
их следует
применять с
осторожностью,
регулярно
контролируя
содержание
калия в
сыворотке
крови (см.
раздел «Взаимодействие
с другими
лекарственными
средствами и
другие виды
взаимодействий»).

Литий.

Обычно
комбинация
лития и
эналаприла
не рекомендуется
(см. раздел
«Взаимодействие
с другими
лекарственными
средствами и
другие виды
взаимодействий»).

Сопутствующая
терапия
ингибитором
АПФ и антагонистом
рецепторов
ангиотензина.

Комбинирование
ингибитора
АПФ с антагонистом
рецепторов
ангиотензина II
следует
ограничить
индивидуально
определенными
случаями,
которые
сопровождаются
тщательным
мониторингом
функций почек,
уровня калия
и
артериального
давления (см. раздел
«Взаимодействие
с другими
лекарственными
средствами и
другие виды
взаимодействий»).

Лактоза.

Эналаприл
содержит
лактозу,
поэтому пациентам
с редкими
наследственными
нарушениями
непереносимости
галактозы,
недостаточностью
лактазы или
синдромом
глюкозо-галактозной
мальабсорбции
не следует
принимать
этот
препарат.
Эналаприл
содержит
менее 100 мг
лактозы в
таблетке.

Дети.

Имеется
ограниченный опыт эффективного и
безопасного применения препарата
детям с артериальной гипертензией
от 6 лет.

Этнические
особенности.

Как
и другие ингибиторы
АПФ, эналаприл
является менее
эффективным
для снижения артериального
давления у
пациентов
негроидной рассы, чем у
представителей других расс, возможно, в связи с тем, что
низкий уровень
ренина определяется более
часто в этой
популяции пациентов с артериальной гипертензией.

Применение
в период
беременности
или кормления
грудью.

Беременность.

Препарат
не следует применять
беременным
или женщинам,
которые
планируют
забеременеть.

Если
во время
лечения
данным
лекарственным
средством
подтверждается
беременность,
его
применение
необходимо
немедленно прекратить
и, если
необходимо,
заменить
другим
лекарственным
средством,
разрешенным
к применению
у беременных.

Ингибиторы АПФ
при применении во время второго и
третьего
триместров беременности могут вызвать
фетотоксичность
(снижение
функции почек,
олигогидрамнион,
задержка осификации костей
черепа) или
неонатальную
токсичность
(почечная
недостаточность,
артериальная гипотензия, гиперкалиемия).

Если прием ингибиторов
АПФ происходил в
течение второго
триместра беременности,
рекомендовано
ультразвуковое
обследование почек и
черепа.

За новорожденными,
матери которых принимали ингибиторы
АПФ, нужно тщательно
наблюдать с целью обнаружения у
них артериальной гипотензии (см. разделы
«Противопоказания»
и «Особенности применения»).

Период
кормления
грудью.

Ограниченные
фармакокинетические
данные
свидетельствуют
об очень
низких
концентрациях
в грудном
молоке (см. раздел
«Фармакокинетика»).
Хотя такие
концентрации
и считаются
клинически
незначительными,
применение
препарата
Эналаприл не
рекомендуется
во время
кормления грудью
недоношенных
и младенцев в
первые
несколько
недель после
рождения,
поскольку
существует
гипотетический
риск
эффектов со
стороны сердечно-сосудистой
системы и
почек, а
также из-за
недостаточного
опыта в этом
вопросе. В случае
старших
младенцев
применение
препарата Эналаприл
в период
кормления
грудью может
рассматриваться,
если лечение
необходимо для
матери, а за
ребенком
будут
наблюдать относительно
появления
каких-либо
побочных
эффектов.

Способность
влиять на
скорость
реакции при
управлении
автотранспортом
или другими
механизмами.

При
управлении
автотранспортом
или другими
механизмами
следует
учитывать
возможное
развитие
головокружения
или усталости.

Способ
применения и
дозы.

Прием
пищи не
влияет на
всасывание
таблеток
Эналаприл.

В
случае
назначения
препарата в
дозе менее
5 мг следует
применять
препараты
эналаприла с
возможностью
такого
дозирования.

Дозировку
следует
подбирать
индивидуально
в
соответствии
с состоянием
каждого пациента
(см. раздел
«Особенности
применения »)
и реакцией
артериального
давления в
ответ.

Артериальная
гипертензия.

Доза
препарата
составляет
от начальной
5 мг до
максимальной
20 мг в
зависимости
от степени
артериальной
гипертензии
и состояния
пациента (см.
ниже).
Эналаприл
принимать
1 раз в сутки.
При артериальной
гипертензии
легкой
степени рекомендуемая
начальная
доза
составляет 5-10 мг.

У
пациентов с
очень
активированной
ренин-ангиотензин-альдостероновой
системой (например,
с
реноваскулярной
гипертензией,
нарушением
солевого
и/или
жидкостного
баланса,
декомпенсацией
сердечной
функции или
тяжелой
артериальной
гипертензией)
возможно чрезмерное
падение
артериального
давления
после
применения
начальной
дозы. Таким пациентам
рекомендуется
начальная
доза 5 мг или
меньше, а
начало
лечения
должно проходить
под
наблюдением
врача.

Предварительное
лечение
высокими
дозами
диуретиков
может привести
к дефициту
жидкости и
риску
возникновения
артериальной
гипотензии в
начале терапии
эналаприлом.
Для таких
пациентов
рекомендуется
начальная
доза 5 мг или
ниже. По
возможности
лечение
диуретиками
следует
прекратить
за 2-3 дня до
начала
лечения
препаратом
Эналаприл.
Следует
контролировать
функцию
почек и
уровень
калия в
сыворотке
крови.

Обычная
поддерживающая
доза – 20 мг 1 раз
в сутки.
Максимальная
поддерживающая
доза – 40 мг в
сутки.

Сердечная
недостаточность/бессимптомная
дисфункция
левого
желудочка.

Для
лечения
клинически
выраженной
сердечной
недостаточности
Эналаприл
применяется
вместе с
диуретиками
и, при
необходимости,
препаратами
наперстянки
или бета-блокаторами.
Начальная
доза
Эналаприла
для пациентов
с  клинически
выраженной
сердечной
недостаточностью
или
бессимптомной
дисфункцией
левого
желудочка
составляет 2,5 мг,
при этом
применение
препарата
необходимо
проводить
под
тщательным
врачебным контролем
для того,
чтобы
установить
первичное
влияние
препарата на
артериальное
давление. В
случае
отсутствия
эффекта или
после
соответствующей
коррекции
симптоматической
гипотензии,
возникшей в
начале
лечения
Эналаприлом
сердечной
недостаточности,
дозу следует
постепенно
повышать до
обычной
поддерживающей
дозы 20 мг,
которую
назначают
однократно
или
разделяют на
2 приема в
зависимости
от того, что
лучше переносит
пациент.
Подбор дозы
рекомендуется
осуществлять
в течение 2-4 недель.
Подобный
терапевтический
режим эффективно
уменьшает
показатели
летальности
пациентов с
клинически
выраженной
сердечной
недостаточностью.
Максимальная
доза
составляет 40 мг
в сутки в 2 приема.

Предлагаемая
титрация
дозы
Эналаприла для
пациентов с
сердечной
недостаточностью/бессимптомной
дисфункцией
левого
желудочка.

Неделя

Доза,
мг/сутки

Неделя 1-я

с 1-го по
3-й день: 2,5 мг/сутки*
за 1 прием

с 4-го по
7-й день: 5 мг/сутки
за 2 приема

Неделя
2-я

10 мг/сутки
за 1 или 2 приема

Неделя
3-я и 4-я

20 мг/сутки
за 1 или 2 приема

* С
осторожностью
следует
применять
препарат
пациентам с
нарушениями
функции
почек или
принимающим
диуретики
(см. раздел
«Особенности
применения»).

Как до,
так и после
начала
лечения
Эналаприлом
следует
осуществлять
тщательный
контроль
артериального
давления и
функций почек
(см. раздел «Особенности
применения»),
поскольку
сообщалось об
артериальной
гипотензии и
(более редко)
дальнейшей
почечной
недостаточности.
Пациентам,
которые
принимают
диуретики, по
возможности
следует
уменьшить
дозу до начала
лечения
препаратом
Эналаприл.
Развитие
артериальной
гипотензии
после начальной
дозы
Эналаприла
не означает,
что артериальная
гипотензия будет
сохраняться
при
длительном
лечении, и не
свидетельствует
о
необходимости
прекращения
применения
препарата.
Следует также
контролировать
содержание
калия в сыворотке
крови и
функцию
почек.

Дозирование
при почечной
недостаточности.

В
общем должен
быть увеличен
интервал
между
приемами Эналаприла
и/или
уменьшено
дозирование
препарата.

Состояние
почек

Клиренс
креатинина
(CrCL), мл/мин

Начальная
доза,
мг/сутки

Незначительные
нарушения

30 < CrCL < 80 мл/мин

5-10 мг

Умеренные
нарушения
функции

10 < CrCL ≤ 30 мл/мин

2,5-5 мг

Выраженные
нарушения.
Обычно
такие больные
находятся
на
гемодиализе *

CrCL ≤ 10 мл/мин

2,5 мг в
дни диализа*

* См.
раздел
«Особенности
применения»:
пациенты,
находящиеся
на гемодиализе.

Эналаприл
выводится
путем
гемодиализа.
Коррекцию
дозирования
в дни, когда
гемодиализ
не
проводится,
необходимо
осуществлять
в
зависимости
от уровня
артериального
давления.

Пациенты
пожилого
возраста.

Дозу
следует
корректировать
в зависимости
от функции
почек (см. раздел
«Особенности
применения»).

Дети с
артериальной
гипертензией
с 6 лет.

Опыт
клинического
применения
Эналаприла
детям с
артериальной
гипертензией
ограничен
(см. разделы «Фармакодинамика»,
«Фармакокинетика»,
«Особенности
применения»).

Детям,
которые
могут
глотать
таблетки,
дозу следует
назначать
индивидуально,
в соответствии
с состоянием
пациента,
реакцией
артериального
давления в
ответ на
лечение и
массой тела
пациента.
Рекомендуемая
начальная доза
составляет 2,5 мг
для
пациентов с
массой тела  20 – 50 кг
и 5 мг для
пациентов с
массой тела ≥
50 кг.
Эналаприл
принимают
1 раз в сутки.
Дозировку
следует
корректировать
в зависимости
от
потребностей
до
максимальной
20 мг в сутки
для
пациентов с
массой тела 20 –
50 кг и 40 мг для
пациентов с
массой тела ≥
50 кг (см. разделы
«Особенности
применения»
и «Дети»).

Эналаприл
не
рекомендован
для
новорожденных
и детей с уровнем
гломерулярной
фильтрации < 30 мл/мин/1,73 м2,
из-за
отсутствия
данных.

Дети.

Применять
детям с 6 лет.

Эналаприл
не
рекомендуется принимать
новорожденным и детям,
у которых скорость гломерулярной фильтрации <30 мл/мин/1,73 м2, из-за отсутствия данных.

Передозировка.

Существуют
ограниченные
данные относительно
передозировки
препарата.
Основными
признаками
передозировки,
согласно
имеющимся
данным,
является
выраженная
артериальная
гипотензия,
которая
начинается
приблизительно
через 6 часов
после
применения
препарата и
совпадает с
блокадой
системы
ренин-ангиотензин,
и ступор.
Симптомы, связанные
с
передозировкой
ингибиторами
АПФ, могут включать
циркуляторный
шок,
электролитный
дисбаланс,
почечную
недостаточность,
гипервентиляцию
легких,
тахикардию,
учащенное
сердцебиение,
брадикардию,
головокружение,
тревожность
и кашель.
Уровни
эналаприлата
в плазме
крови,
превышающие
в 100 и 200 раз максимальные
уровни,
достигаемые
при применении
терапевтических
доз, по
сообщениям, регистрировались
после
применения
соответственно
300 мг и 440 мг
эналаприла.

Для лечения
передозировки
рекомендуются
внутривенные
инфузии
изотонического
раствора. При
появлении
артериальной
гипотензии
пациента
следует
уложить в
горизонтальное
положение. Можно
рассмотреть
необходимость
инфузий ангиотензина II
и/или
внутривенного
введения
катехоламинов.
Если
препарат был
принят
недавно, рекомендуются
меры по
элиминации
эналаприла
малеата
(такие как
искусственная
рвота, промывание
желудка,
применение
абсорбентов
и натрия
сульфата).
Эналаприлат
может быть
удален из
системного
кровообращения
путем
гемодиализа
(см. раздел
«Особенности
применения»:
пациенты,
находящиеся
на
гемодиализе).
При
брадикардии,
резистентной
к терапевтическим
средствам,
показана
терапия при помощи
кардиостимулятора.
Следует
постоянно
контролировать
важные
показатели
жизнедеятельности,
концентрацию
электролитов
и уровень
креатинина в
сыворотке
крови.

Побочные
реакции.

При
применении
Эналаприла в
большинстве случаев
побочные
эффекты были
незначительными,
имели
временный
характер и не
требовали
отмены
терапии.

Со
стороны
системы
крови: анемия
(включая
апластическую
и гемолитическую);
нейтропения,
снижение
гемоглобина,
снижение
гематокрита,
тромбоцитопения,
агранулоцитоз,
угнетение
костного
мозга,
панцитопения,
лимфаденопатия,
аутоиммунные
болезни.

Со
стороны
эндокринной
системы: синдром
нарушения
секреции
антидиуретического
гормона.

Метаболические
нарушения:
гипогликемия
(см. раздел
«Особенности
применения»).

Со
стороны
нервной
системы и
психики:
депрессия,
головная
боль;
спутанность
сознания,
сонливость,
бессонница,
нервозность,
парестезии,
вертиго;
расстройства
сна, аномальные
сновидения.

Со
стороны
органов
зрения:
нечеткость
зрения.

Со
стороны
сердечно-сосудистой
системы:
головокружение;
гипотензия
(включая ортостатическую
гипотензию),
синкопе, боль
за грудиной,
нарушение
ритма,
стенокардия,
тахикардия;
ортостатическая
гипотензия,
ускоренное
сердцебиение,
инфаркт миокарда
или инсульт,
возможно,
вследствие чрезмерного
понижения
давления у
пациентов с
высоким риском
(см. раздел
«Особенности
применения»),
феномен
Рейно.

Со
стороны
дыхательной
системы: кашель;
одышка;
ринорея, боль
в горле и
охриплость,
бронхоспазм/астма;
легочные
инфильтраты,
ринит,
аллергический
альвеолит/эозинофильная
пневмония.

Со
стороны
пищеварительной
системы:
тошнота;
диарея,
абдоминальная
боль, изменение
вкуса;
кишечная
непроходимость,
панкреатит,
рвота,
диспепсия,
запор,
анорексия, раздражение
желудка,
сухость во
рту,
пептические
язвы; стоматит/афтозные
язвы,
глоссит;
ангионевротический
отек
кишечника.

Со
стороны
гепатобилиарной
системы:
печеночная
недостаточность,
гепатит гепатоцеллюлярный
или
холестатический,
гепатит,
включая
некроз,
холестаз (включая
желтуху).

Со
стороны кожи
и подкожных
тканей: сыпь, повышенная
чувствительность/ангионевротический
отек лица,
конечностей,
губ, языка,
голосовой щели
и/или гортани
(см. раздел
«Особенности
применения»);
повышенное
потоотделение,
зуд,
крапивница, алопеция;
множественная
эритема,
синдром Стивенса-Джонсона,
эксфолиативный
дерматит,
токсический
эпидермальный
некролиз, пемфигус,
эритродермия.

Сообщалось
о развитии
сложного
симптомокомплекса,
который
включал
некоторые
или все из
таких
проявлений:
лихорадка,
серозит,
васкулит,
миалгия/миозит,
артралгия/артрит,
положительный
тест на
антинуклеарные
антитела,
повышение
скорости
оседания
эритроцитов
(СОЭ), эозинофилия
и лейкоцитоз.
Как побочные
эффекты
могут также
возникать сыпь,
фотосенсибилизация
и другие реакции
со стороны
кожи.

Со
стороны
мочевыделительной
системы:
нарушение
функции
почек,
почечная
недостаточность,
протеинурия;
олигурия.

Со
стороны
репродуктивной
системы: импотенция;
гинекомастия.

Общие
нарушения и
нарушения
условий введения:
астения; усталость;
мышечные
судороги,
приливы, звон
в ушах,
ощущение
дискомфорта,
горячка.

Изменения
лабораторных
показателей:
гиперкалиемия,
повышение
креатинина в
сыворотке
крови;
повышение
мочевины в
крови, гипонатриемия;
повышение
ферментов
печени,
повышение
билирубина в
сыворотке
крови.

Срок
годности.

3 года.

Условия
хранения.

Хранить
в
недоступном
для детей
месте в оригинальной
упаковке при
температуре
не выше 25 °С.

Упаковка. По
10 таблеток в
блистере; по 1
или 2, или 3, или 5,
или
9 блистеров в
пачке.

Категория
отпуска.

По рецепту.

Производитель.

Частное
акционерное
общество «Лекхим-Харьков».

Местонахождение
производителя
и адрес места
осуществления
его деятельности.

Украина,
61115,
Харьковская
обл., город
Харьков, улица
Северина
Потоцкого,
дом 36.