ІНСТРУКЦІЯ

для
медичного
застосування
лікарського
засобу

ЕНАЛОЗИД® 25

(ЕNALOZID 25)

Склад:

діючі
речовини: еналаприлу
малеат,
гідрохлоротіазид;

1
таблетка
містить у
перерахуванні
на 100 % речовину: еналаприлу
малеату 10 мг,
гідрохлоротіазиду
25 мг;

допоміжні
речовини: лактози
моногідрат,
крохмаль
картопляний,
повідон,
кальцію
стеарат.

Лікарська
форма. Таблетки.

Основні
фізико-хімічні
властивості: таблетки
від білого до
жовто-білого
кольору з
плоскою
поверхнею,
фаскою і
рискою.

Фармакотерапевтична
група. Комбіновані
препарати
інгібіторів
ангіотензин-перетворювального
ферменту (АПФ).
Інгібітори
АПФ та
діуретики.

Код ATХ C09B A02.

Фармакологічні
властивості.

Фармакодинаміка.

Еналозид®
25 є
комбінацією
інгібітора
ангіотензинперетворювального
ферменту (еналаприлу
малеат) і
діуретика
(гідрохлоротіазид).

Ангіотензинперетворювальний
фермент (АПФ)
– це
пептидилова
дипептидаза,
що каталізує
перетворення
ангіотензину
І у пресорну
субстанцію
ангіотензин
ІІ. Після
абсорбції
еналаприл
гідролізується
до еналаприлату,
який
пригнічує
АПФ.
Пригнічення
АПФ призводить
до зменшення
рівня у
плазмі крові
ангіотензину
ІІ, що веде до
збільшення
активності
реніну
плазми крові
(через
пригнічення
негативного
оборотного
зв’язку при вивільненні
реніну) і
зменшення
секреції альдостерону.

АПФ
ідентичний
кініназі ІІ.
Еналаприл
може також
блокувати
розпад
брадикініну,
який є
потужним
вазодепресорним
пептидом. Однак
роль цього
факту у
терапевтичних
ефектах
еналаприлу
залишається
невідомою. У
той час як
механізм, за
яким
еналаприл
знижує
артеріальний
тиск,
передусім
пов’язують із
пригніченням
активності
ренін-ангіотензин-альдостеронової
системи, що
відіграє
основну роль
у регуляції
артеріального
тиску,
еналаприл
може проявляти
антигіпертензивний
ефект навіть у
пацієнтів із
низькореніновою
гіпертензією.

Гідрохлоротіазид
– це
сечогінний та
антигіпертензивний
засіб, що
підвищує активність
реніну
плазми крові.
Антигіпертензивні
ефекти двох
компонентів
є адитивними
і, як правило,
тривають 24
години. Хоча
один
еналаприл
проявляє
гіпотензивну
дію навіть у
пацієнтів із
низькореніновою
гіпертензією,
одночасне
застосування
з гідрохлоротіазидом
у таких
пацієнтів
призводить
до більшого
зниження
артеріального
тиску. Компонент
еналаприлу у
препараті, як
правило,
послабляє
зменшення
калію, спричинене
прийомом
гідрохлоротіазиду.

Фармакокінетика.

Еналаприлу
малеат.
Після
перорального
застосування
еналаприл
швидко
абсорбується,
досягаючи
максимальних
концентрацій
у сироватці
крові протягом
1 години.
Базуючись на
показнику виведення
з сечею,
об’єм
абсорбції еналаприлу
при
пероральному
застосуванні
становить
приблизно 60 %.

Після
абсорбції
еналаприл
швидко та
екстенсивно
гідролізується
до еналаприлату
– потужного
інгібітору
ангіотензинперетворювального
ферменту.
Максимальні
концентрації
еналаприлату
у сироватці
крові
досягаються
через 3-4
години після
перорального
застосування
еналаприлу
малеату.
Виводиться
еналаприл
головним чином
нирками.
Основними
компонентами
у сечі є
еналаприлат,
що становить
приблизно 40 %
від дози, і
еналаприл у
незміненому
вигляді. За винятком
перетворення
в
еналаприлат
ознак істотного
метаболізму
еналаприлу
немає. Профіль
концентрації
еналаприлату
у сироватці
крові
характеризується
пролонгованою
термінальною
фазою, що, імовірно,
пов’язано зі
зв’язуванням
АПФ. В осіб із
нормальною
функцією
нирок
рівноважний
стан
концентрацій
еналаприлату
у сироватці
крові
досягається
на 4-й день
перорального
застосування
еналаприлу.
Ефективний
напівперіод
кумуляції
еналаприлату
після
багатократного
перорального
застосування
еналаприлу
становить 11
годин. Прийом
їжі не
впливає на
абсорбцію
еналаприлу у
шлунково-кишковому
тракті. Об’єм
абсорбції і
гідроліз
еналаприлу є
подібними
при прийомі
різних доз у
межах
рекомендованого
терапевтичного
діапазону.

Гідрохлоротіазид.
При
моніторингу
рівнів у
плазмі крові
протягом
принаймні 24
годин період
напіввиведення
із плазми
крові
становив 5,6-14,8
години. Гідрохлоротіазид
не
метаболізується,
але швидко
виводиться
нирками. При
пероральному
застосуванні
як мінімум 61 %
дози
виводиться у
незміненому
вигляді
протягом 24 годин.
Гідрохлоротіазид
проникає
через
плацентарний
і не проникає
через
гематоенцефалічний
бар’єр.

Еналаприл/гідрохлоротіазид.
Одночасне
багатократне
застосування
еналаприлу і
гідрохлоротіазиду
незначним чином
або взагалі
не впливає на
біодоступність
цих препаратів.
Комбінована
таблетка є
біоеквівалентною
до окремих її
компонентів,
що
застосовуються
одночасно.

Ниркова
недостатність

У
пацієнтів з
нирковою
недостатністю
збільшується
експозиція
до
еналаприлу
та еналаприлату. У
пацієнтів
легкого та
середнього
ступеня
ниркової
недостатності
(кліренс
креатиніну 40-60
мл/хв) AUC
еналаприлату
у
стабільному
стані була
приблизно в 2
рази більшою,
ніж у пацієнтів
з нормальною
функцією
нирок, після
введення 5 мг 1
раз на добу. При
тяжкому
ступені
ниркової
недостатності
(кліренс
креатиніну ≤
30 мл/хв), AUC
збільшилась
приблизно у 8
разів. При
цьому рівні
ниркової
недостатності
ефективний
період
напіввиведення
еналаприлату
подовжується,
а час до
стабільного стану
затримується.

Еналаприлат
можна
вивести із
загального кровообігу
за допомогою
гемодіалізу.
Кліренс еналаприлату
при діалізі
становить 62 мл/хв.

Клінічні
характеристики.

Показання.

Лікування
артеріальної
гіпертензії
у пацієнтів‚ яким
показана
комбінована
терапія.

Протипоказання.

·      Підвищена
чутливість
до активної
речовини або
будь-якого
іншого
компонента
препарату.

·      Порушення
функції
нирок
тяжкого
ступеня (кліренс
креатиніну ≤
30 мл/хв).

·
Резистентна
до лікування
гіпокаліємія.

·
Симптомна
гіперурикемія
(подагра).

·      Анурія.

·      Ангіоневротичний
набряк,
пов’язаний з
призначенням
раніше
інгібіторів
АПФ, в
анамнезі.

·      Спадковий
або
ідіопатичний
ангіоневротичний
набряк.

·      Гіперчутливість
до
препаратів,
які є похідними
сульфонаміду.

·      Вагітні
або жінки,
які планують
завагітніти
(див.
«Застосування
у період
вагітності або
годування
груддю)»;

·      Порушення
функції
печінки
тяжкого
ступеня.

·      Одночасне
застосування
Еналозиду®
25 з
препаратами,
що містять
аліскірен,
пацієнтам з
цукровим
діабетом або
з порушенням
функції
нирок (ШКФ < 60
мл/хв/1,73м2) (див.
розділ «Взаємодія з
іншими
лікарськими
засобами та
інші види
взаємодій»).

Взаємодія
з іншими
лікарськими
засобами та
інші види
взаємодій.

Подвійна
блокада
ренін-ангіотензин-альдостеронової
системи
(РААС). Подвійна
блокада
ренін-ангіотензин-альдостеронової
системи
(РААС) при
одночасному
застосуванні
інгібіторів
АПФ,
антагоністів
рецепторів
ангіотензину
II або
аліскірену
пов'язана з
підвищеним
ризиком
побічних
явищ (гіпотензії,
гіперкаліємії
і погіршення
функції
нирок, у тому
числі
гострої ниркової
недостатності)
порівняно з
використанням
одного препарату
РААС (див. розділи
«Протипоказання»,
«Особливості
застосування»).

Інші
антигіпертензивні
засоби. Одночасне
застосування
цих
препаратів може
посилювати
гіпотензивний
ефект еналаприлу
та
гідрохлоротіазиду. Одночасне
застосування
з
нітрогліцерином,
іншими
нітратами
або іншими
вазодилататорами
може
додатково
знижувати
артеріальний
тиск.

Літій.
Повідомлялося
про зворотне
підвищення концентрації
літію у
сироватці
крові та токсичності
при
одночасному
застосуванні
літію з
інгібіторами
АПФ.
Одночасне
застосування
тіазидних
діуретиків
може додатково
підвищувати
рівень літію
та збільшувати
ризик
токсичної
дії літію,
якщо застосовувати
інгібітор
АПФ. Застосування
препарату Еналозид®
25
одночасно з
препаратами
літію не рекомендовано,
але якщо така
комбінація є
необхідною,
потрібно ретельно
контролювати
рівні літію у
сироватці
крові (див.
розділ «Особливості
застосування»).

Нестероїдні
протизапальні
препарати (НПЗП),
включаючи
селективні
інгібітори
циклооксигенази-2
(ЦОГ-2) можуть
послаблювати
антигіпертензивні
ефекти
інгібіторів
АПФ, ефекти
діуретиків
та/або інших
антигіпертензивних
препаратів. З
цієї причини
антигіпертензивний
ефект
антагоністів
рецепторів
ангіотензину
ІІ,
інгібіторів
АПФ або
діуретиків
може бути
ослаблений
при
застосуванні
НПЗП, включаючи
селективні
інгібітори
ЦОГ-2.

Одночасне
застосування
НПЗП
(включаючи інгібітори
ЦОГ-2) та
антагоністів
рецепторів
ангіотензину
ІІ або
інгібіторів
АПФ демонструє
додатковий
ефект
відносно
збільшення
рівня калію у
сироватці
крові та може
призводити
до порушення
функції
нирок.
Ці
ефекти, як
правило,
зворотні. Рідко
може
розвинутись
ниркова
недостатність,
зокрема у
пацієнтів з
ослабленою
функцією
нирок
(наприклад, у
пацієнтів
літнього
віку або
пацієнтів з
дегідратацією,
включаючи
пацієнтів,
які
отримують
лікування діуретиками).
Тому
таку
комбінацію
препаратів
слід з обережністю
застосовувати
пацієнтам з
ослабленою
функцією
нирок.

Еналаприлу
малеат

Калійзберігаючі
діуретики
або добавки
калію. Інгібітори
АПФ знижують
втрати калію,
індуковані
застосуванням
діуретиків. Калійзберігаючі
діуретики
(такі як
спіронолактон,
еплеренон,
тріамтерен
або амілорид),
добавки
калію або
замінники
солі, які містять
калій, можуть
призводити
до значного
підвищення
рівня калію у
сироватці
крові. Якщо
показане
одночасне
застосування
таких препаратів
через
гіпокаліємію,
лікування необхідно
проводити з
обережністю
та часто
контролювати
рівень калію
у сироватці крові
(див. розділ «Особливості
застосування»).

Діуретики
(тіазидні або
петльові
діуретики). Попереднє
лікування
діуретиками
у великих дозах
може
призводити
до
дегідратації
та ризику
розвитку
гіпотензії
на початку
лікування
еналаприлом.
Гіпотензивний
ефект можливо
послабити
шляхом
відміни
діуретика,
збільшенням
об’єму
рідини в
організмі
або
збільшенням
споживання
солі.

Трициклічні
антидепресанти/нейролептики/анестетики.
Супутній
прийом
певних
анестетиків,
трициклічних
антидепресантів
та
нейролептиків
з
інгібіторами
АПФ може
призвести до
додаткового
зниження
артеріального
тиску (див. розділ
«Особливості
застосування»).

Симпатоміметики.
Симпатоміметики
можуть
зменшити
антигіпертензивний
ефект
інгібіторів
АПФ.

Антидіабетичні
препарати. Результати
епідеміологічних
досліджень
вказують на
те, що
супутнє
застосування
інгібіторів
АПФ та
антидіабетичних
засобів
(інсуліни,
пероральні
гіпоглікемічні
засоби) може
призвести до
зниження
рівня глюкози
у крові з
ризиком
розвитку
гіпоглікемії. Такий
ефект,
імовірно,
матиме місце
протягом
перших
тижнів
супутнього
лікування та у
пацієнтів з порушенням
функції
нирок (див.
розділ
«Особливості
застосування»).

Алкоголь.
Алкоголь
потенціює
гіпотензивний
ефект інгібіторів АПФ.

Ацетилсаліцилова
кислота,
тромболітичні
препарати та
β-блокатори. Еналаприл
можна з
обережністю
застосовувати
разом з
ацетилсаліциловою
кислотою (у
кардіологічних
дозах),
тромболітичними
засобами та
β-адреноблокаторами.

Препарати
золота. Повідомлялося
про
виникнення
нітроїдних
реакцій
(почервоніння
обличчя,
нудота, блювання
та
артеріальна
гіпотензія) у
пацієнтів,
які
лікувалися
ін’єкційними
препаратами
золота
(натрію
ауротіомалат)
одночасно з
інгібітором
АПФ, у тому
числі
еналаприлом.

Супутня
терапія
інгібітором
АПФ та антагоністом
рецепторів
ангіотензину.
У пацієнтів
з
підтвердженою
атеросклеротичною
хворобою,
серцевою
недостатністю
або з
цукровим
діабетом з
ураженням
органів
мішеней
супутня терапія
інгібітором
АПФ та
антагоністом
рецепторів
ангіотензину
асоціюється
з вищою
частотою
появи
артеріальної
гіпотензії,
синкопе,
гіперкаліємії
та
погіршення
функції
нирок
(включаючи
гостру
ниркову недостатність)
порівняно з
такою при
застосуванні
тільки препарату
ренін-ангіотензин-альдостеронової
системи.
Подвійна
блокада
(наприклад, комбінуванням
інгібітору
АПФ з
антагоністом
рецепторів
ангіотензину
ІІ) повинна обмежуватись
індивідуально
визначеними
випадками та
супроводжуватися
ретельним
моніторингом
функції
нирок, рівнів
калію та
артеріального
тиску.

Гідрохлоротіазид

Недеполяризуючі
м’язові
релаксанти. Тіазиди
можуть
посилювати
сприйнятливість
до
тубокурарину.

Алкоголь,
барбітурати
або
наркотичні
аналгетики. Можуть
потенціювати
розвиток
ортостатичної гіпотензії

Антидіабетичні
препарати
(пероральні
засоби та
інсулін). Може
бути
необхідним
коригування
дози антидіабетичного
препарату (див.
«Особливості
застосування»).

Смоли
колестираміну та
колестиполу. Абсорбція
гідрохлоротіазиду
зменшується
у
присутності аніонно-обмінних
смол. Разова
доза препарату
колестирамінової
або
колестиполової
смоли
зв’язується
з
гідрохлоротіазидом
і знижує його
абсорбцію зі
шлунково-кишкового
тракту на 85 % і
43 %
відповідно.

Збільшення
інтервалу QT
(хінідин,
прокаїнамід,
аміодарон,
соталол). Підвищений
ризик
виникнення
тріпотіння-мерехтіння
шлуночків.

Глікозиди
наперстянки. Гіпокаліємія
може
активізувати
або посилювати
реакцію з
боку серця на
токсичні ефекти
наперстянки
(наприклад,
підвищення вентрикулярної
збудливості).

Кортикостероїди,
АКТГ. Посилюється
електролітний
дисбаланс, зокрема,
гіпокаліємія.

Калійуретичні
діуретики
(наприклад,
фуросемід),
карбеноксолон
або
зловживання
проносними
засобами. Гідрохлоротіазид
може
збільшувати
втрати калію
та/або магнію.

Пресорні
аміни (наприклад,
адреналін). Ефект
пресорних
амінів може
бути знижений
(див. розділ «Взаємодія
з іншими
лікарськими
засобами та
інші види
взаємодій»).

Цитотоксичні
препарати
(наприклад,
циклофосфамід,
метотрексат).
Тіазиди
можуть
зменшити
виведення
цитотоксичних
лікарських
засобів
через нирки
та посилити
їхні
мієлосупресивні
ефекти.

Особливості
застосування.

Еналаприлу малеат та гідрохлоротіазид

Гіпотензія
та
електролітний/водний
дисбаланс. Симптоматична
гіпотензія
рідко
спостерігається
у пацієнтів з
неускладненою
артеріальною
гіпертензією.
Симптоматична
гіпотензія
частіше
виникає у
пацієнтів з
порушеннями
водного
балансу, які
застосовують
Еналозид® 25,
наприклад,
внаслідок
терапії
діуретиками,
дієти з
обмеженим
вживанням
солі, діареї або
блювання. Для
таких
пацієнтів
потрібно
регулярно,
через певні
інтервали
часу
визначати
рівні
електролітів
у сироватці
крові.
Особливу
увагу слід
приділити
лікуванню
пацієнтів з
ішемічною хворобою
серця або
цереброваскулярними
захворюваннями,
оскільки
значне
зниження
артеріального
тиску може
призвести до
інфаркту
міокарда або
інсульту.

Симптоматична
гіпотензія
спостерігалась  у
пацієнтів з
артеріальною
гіпертензією
і серцевою
недостатністю,
яка
супроводжувалася
або не
супроводжувалася
нирковою недостатністю.

При
розвитку
артеріальної
гіпотензії
потрібно
покласти
пацієнта на
спину та,
якщо
необхідно,
ввести
внутрішньовенно
інфузійно
фізіологічний
розчин натрію
хлориду.
Тимчасова
гіпотензія
не є протипоказанням
до
подальшого
застосування
препарату.
Якщо після
нормалізації
об’єму циркулюючої
крові
виникає
підвищення
артеріального
тиску,
терапія може
бути
відновлена у
звичайних
дозах.

Порушення
функції
нирок.
Еналозид® 25 не
слід
призначати
пацієнтам з
порушенням
функції
нирок
(кліренс
креатиніну ˂80
мл/хв ˃30 мл/хв), доки
титрування
окремих
компонентів
препарату не
досягне доз препарату в даній
лікарській
формі.

При
терапії
еналаприлом
у поєднанні з
діуретиком у
деяких
пацієнтів з
артеріальною
гіпертензією
без будь-яких
ознак
захворювання
нирок до початку
лікування
виникало
підвищення вмісту
сечовини і
креатиніну в
крові. У
таких
випадках
лікування
Еналозидом®
25 потрібно
припинити, а
також
розглянути
питання про
можливий
стеноз
ниркової
артерії.

Подвійна
блокада
ренін-ангіотензин-альдостеронової
системи
(РААС). У
пацієнтів
при
одночасному
застосуванні
інгібіторів
АПФ,
антагоністів
рецепторів
ангіотензину
II або
аліскірену
підвищується
ризик розвитку
артеріальної
гіпотензії,
гіперкаліємії
і порушень
функції
нирок (включаючи
гостру
ниркову недостатність).
У зв'язку з
цим подвійна
блокада РААС
(одночасне
застосування
інгібіторів
АПФ,
антагоністів
рецепторів
ангіотензину
II або
аліскірену)
не рекомендується
(див. «Взаємодія
з іншими
лікарськими
засобами та
інші види
взаємодій»).
Якщо
подвійна
блокада
вважається за
абсолютно
необхідну, її
слід
проводити  під
наглядом
лікаря з
ретельним регулярним
моніторингом
функції
нирок, водно-електролітного
балансу,
артеріального
тиску. Не
слід
одночасно
застосовувати
інгібітори
АПФ і
антагоністи
рецепторів ангіотензину
II
пацієнтам з
діабетичною
нефропатією.

Гіперкаліємія.
Комбінація
еналаприлу
та діуретика у
низьких
дозах може
спричинити
виникнення
гіперкаліємії.

Літій. Супутній
прийом
еналаприлу
та літію зазвичай
не
рекомендується.

Супутня
терапія
інгібітором
АПФ та антагоністом
рецепторів
ангіотензину.
Комбінування
інгібітору
АПФ з
антагоністом
рецепторів
ангіотензину
II слід обмежити
індивідуально
визначеними
випадками,
які
супроводжуються
ретельним
моніторингом
функції
нирок, рівнів
калію та
артеріального
тиску (див.
розділ
«Взаємодія з іншими
лікарськими
засобами та
інші види взаємодій»).

Еналаприлу
малеат

Аортальний
стеноз/гіпертрофічна
кардіоміопатія.
Інгібітори
АПФ (як і всі
інші вазодилататори)
слід застосовувати
з
обережністю
пацієнтам з
обструкцією
шляхів
відтоку з
лівого шлуночка.
Застосування
інгібіторів
АПФ
необхідно
уникати у
випадку
кардіогенного
шоку та  у випадку
гемодинамічно
значущої
обструкції.

Ниркова
недостатність.
Повідомлялося
про розвиток
ниркової недостатності,
пов’язаної з
застосуванням
еналаприлу,
що
спостерігалася
переважно у
пацієнтів із
тяжкою серцевою
недостатністю
або основним
захворюванням
нирок,
включаючи
стеноз
ниркової артерії.
При
своєчасній
діагностиці
та відповідному
лікуванні
ниркова
недостатність,
пов’язана з
застосуванням
еналаприлу, як
правило, оборотна
(див. «Спосіб
застосування
та дози»).

Реноваскулярна
гіпертензія. При
лікуванні
інгібіторами
АПФ хворих із
білатеральним
стенозом
ниркових
артерій або
стенозом
артерії
єдиної нирки
існує
підвищений
ризик
виникнення
гіпотензії
та порушення
функції нирок.
Порушення
функції
нирок може
виникати
навіть при
незначних
змінах рівня
креатиніну у
сироватці
крові. У
таких
пацієнтів
лікування
слід розпочинати
з низьких доз
та під
наглядом лікаря,
з
обережністю
збільшувати
дозу та контролювати
функцію
нирок.

Пацієнти,
яким
проводять
гемодіаліз. Застосування
еналаприлу
протипоказано
пацієнтам,
яким
необхідно
проведення
діалізу при
нирковій
недостатності.
Анафілактоїдні
реакції
спостерігалися
у пацієнтів,
які
перебували
на діалізі з
використанням
мембран з
високою пропускною
здатністю
(таких як AN 69®) та
отримували
одночасно
лікування
інгібіторами
АПФ. Для цих
пацієнтів
необхідно
використовувати
діалізні
мембрани
іншого типу
або гіпотензивні
препарати
інших класів.

Трансплантація
нирки. Немає
досвіду щодо застосування
препарату
пацієнтам,
які нещодавно
перенесли
операцію з
трансплантації
нирки. Тому
цим
пацієнтам не
рекомендовано
лікування
препаратом.

Печінкова
недостатність.
Рідко
застосування
інгібіторів
АПФ
супроводжувалося
синдромом,
який
починається
з холестатичної
жовтяниці або
гепатиту та
прогресує до
фульмінантного
некротичного
гепатиту,
іноді з летальним
наслідком.
Механізм
цього
синдрому
невідомий.
Пацієнтам, які
лікуються
інгібіторами
АПФ і у яких
виникла
жовтяниця або
значне
збільшення
рівнів
ферментів печінки,
слід
відмінити інгібітор
АПФ та
встановити
відповідний
медичний
нагляд.

Нейтропенія/агранулоцитоз.
Серед
пацієнтів,
які приймали
інгібітори АПФ,
повідомлялося
про появу
нейтропенії/агранулоцитозу,
тромбоцитопенії
та анемії. У
пацієнтів з
нормальною функцією
нирок та при
відсутності
інших
ускладнюючих
факторів
нейтропенія
з’являлася
рідко.
Еналаприл
слід
призначати
дуже
обережно
пацієнтам з
колагенозом
судин, які
проходять
імуносупресантну
терапію,
лікування
алопуринолом
або
прокаїнамідом,
або при комбінації
цих
ускладнюючих
факторів,
особливо
якщо вже
існує
порушення
функції нирок.
У деяких
пацієнтів
розвивалися
серйозні
інфекції, які
у деяких
випадках не
відповідали
на
інтенсивну
терапію антибіотиками.
При
призначенні
еналаприлу
таким
пацієнтам
рекомендується
періодичний
моніторинг
кількості
лейкоцитів і
пацієнти
повинні
повідомляти
про будь-який
прояв
інфекції.

Гіперкаліємія.
У
деяких
пацієнтів,
які
одержували
лікування
інгібіторами
АПФ,
включаючи
еналаприл,
спостерігалося
збільшення
рівня калія у
сироватці
крові.

До
факторів
розвитку
гіперкаліємії
належать
ниркова
недостатність,
цукровий діабет,
пацієнти
віком >70 років,
інтеркурентні
стани,
зокрема
зневоднення,
гостра
серцева декомпенсація,
метаболічний
ацидоз і
супутнє
застосування
калійзберігаючих
діуретиків
(наприклад,
спіронолактону,
еплеренону,
тріамтерену
або
амілориду),
харчових
добавок або
сольових
замінників,
що містять калій,
а також
застосування
інших
препаратів,
асоційованих
із
підвищенням
рівня калію в
сироватці
крові
(наприклад,
гепарин).

Застосування
добавок
калію,
калійзберігаючих
діуретиків
та
замінників
солі, які містять
калій,
зокрема у
пацієнтів з
порушеннями
функції
нирок, може
призводити
до значного
підвищення
рівня калію в
сироватці
крові.
Гіперкаліємія
може стати
причиною
серйозної і
навіть летальної
аритмії.

Якщо
одночасне
призначення
препарату Еналозид®
25 і
вказаних
вище засобів
вважається
необхідним,
їх слід
застосовувати
з обережністю
і під частим
контролем рівня
калію у
сироватці
крові.

Гіпоглікемія.
Пацієнтам
із цукровим діабетом,
які
приймають
пероральні
антидіабетичні
препарати або
інсулін та
починають
приймати
інгібітор АПФ,
слід
рекомендувати
ретельно контролювати
рівень  цукру
в крові,
особливо
протягом
першого
місяця
комбінованої
терапії (див.
розділ
«Взаємодія з
іншими
лікарськими
засобами та
інші види взаємодій»).

Гіперчутливість/ангіоневротичний
набряк. При
лікуванні
інгібіторами
АПФ‚ включаючи
еналаприлу
малеат‚ були
описані
окремі
випадки
ангіоневротичного
набряку обличчя‚
кінцівок‚ губ‚
язика‚
голосової
щілини та/або
гортані. У
таких
випадках
необхідно негайно
припинити
лікування
препаратом і
встановити
ретельний
нагляд за
станом
пацієнта з
метою
контролю
клінічних
симптомів. Навіть
у випадках,
коли
спостерігається
лише набряк
язика без
респіраторного
дистресу, необхідний
тривалий нагляд
за станом
пацієнта,
оскільки
лікування
антигістамінними
препаратами
і
кортикостероїдами
може бути
недостатнім.

Дуже
рідко
повідомлялося
про летальні
випадки
внаслідок
ангіоневротичного
набряку, який
супроводжувався
набряком
гортані або
язика.
У
пацієнтів з
набряком
язика,
голосової щілини
або гортані
можливе
виникнення
обструкції
дихальних
шляхів,
особливо у
пацієнтів з
хірургічним
лікуванням
дихальних шляхів
в анамнезі.

У
випадках‚
коли набряк
локалізується
у ділянці
язика‚
голосової
щілини або
гортані‚ що
може
призвести до
обструкції
дихальних
шляхів‚ слід
негайно
ввести
підшкірно
розчин
адреналіну 1:1000
(0,3-0,5 мл) та
здійснити
інші
відповідні
лікувальні
заходи.

Пацієнти‚
у яких раніше
виникав
ангіоневротичний
набряк‚ не
пов’язаний з
прийомом
інгібіторів
АПФ‚ можуть бути
більшою
мірою
схильні до
виникнення ангіоневротичного
набряку на тлі
терапії
інгібіторами
АПФ.

У
представників
негроїдної
раси, які
застосовували
АПФ, частіше
виникав  ангіоневротичний
набряк
порівняно з пацієнтами
європеоїдної раси.
Проте
в цілому
вважається,
що у
представників
негроїдної
раси
підвищений
ризик виникнення
ангіоневротичного
набряку.

Анафілактоїдні
реакції під
час проведення
десенсибілізації
отрутою  перетинчастокрилих.

Зрідка
у пацієнтів,
які отримують
інгібітори
АПФ,
розвивалися
тяжкі анафілактоїдні
реакції під
час проведення
гіпосенсибілізації
алергеном з
отрути
перетинчастокрилих.
Подібних
реакцій можна
уникнути,
якщо до
початку
проведення гіпосенсибілізації
тимчасово
припинити
прийом
інгібітору
АПФ.

Анафілактоїдні
реакції під
час проведення
аферезу ліпопротеїдів
низької щільности
(ЛПНЩ). У
пацієнтів,
які
застосовували
інгібітори
АПФ
під час
проведення
аферезу ЛПНЩ
з декстрану
сульфатом,
рідко
виникали загрозливі
для життя
анафілактоїдні
реакції.
Подібних
реакцій
можна
уникнути,
тимчасово
припинивши
застосування
інгібітору
АПФ перед
проведенням
кожного
сеансу аферезу.

Кашель.Спостерігалися
випадки
кашлю на тлі
терапії
інгібіторами
АПФ. Зазвичай
кашель
носить
непродуктивний,
постійний
характер і
припиняється
після
відміни
препарату. Кашель,
що виникає
внаслідок
застосування
інгібіторів
АПФ, слід
враховувати
при
диференційному
діагнозі
кашлю.

Хірургія/анестезія. Під
час великих
хірургічних
втручань або під
час
анестезії із
застосуванням
засобів, які
спричиняють
гіпотензію,
еналаприлат
блокує
утворення
ангіотензину
II вторинно до
компенсаторного
вивільнення
реніну. Якщо
при цьому
розвивається
гіпотензія,
яка пояснюється
подібним
механізмом,
її можна
коригувати
збільшенням
об’єму
рідини.

Вагітність

Не
слід
розпочинати
прийом
інгібіторів
АПФ у період
вагітності. Якщо
продовження
терапії
інгібіторами
АПФ не
вважається
важливим,
пацієнток,
які планують
вагітність,
слід
перевести на
альтернативне
антигіпертензивне
лікування,
яке має
затверджений
профіль безпеки
застосування
у період
вагітності.
Якщо
вагітність
встановлена,
лікування інгібіторами
АПФ слід
негайно
припинити та,
якщо це
можливо, слід
розпочати
альтернативну
терапію.

Етнічні
відмінності. Як і
при
застосуванні
інших інгібіторів
АПФ,
еналаприл є
менш
ефективним у
зниженні
артеріального
тиску у
пацієнтів
негроїдної
раси
порівняно з
пацієнтами
інших рас.
Можливо, це
пояснюється
більш
високим
показником превалювання
низькоактивної
ренінової системи
серед
пацієнтів
негроїдної
раси, хворих
на гіпертонію.

Гідрохлоротіазид

Порушення
функції
нирок. Тіазиди
можуть
виявитися
недостатньо
ефективними
діуретиками
для
лікування
пацієнтів з
порушенням
функції
нирок, а
також коли
рівень
кліренсу
креатиніну 30
мл/хв і нижче
(тобто при
помірній або
вираженій
нирковій
недостатності).

Порушення
функції
печінки. Тіазиди
слід з
обережністю
застосовувати
пацієнтам з
порушеннями
функції
печінки або
прогресуючим
захворюванням
печінки,
оскільки
навіть при
незначних
відхиленнях
рідинного та
електролітного
балансу може
виникнути
печінкова
кома.

Метаболічні
та
ендокринні
ефекти. Терапія
тіазидами
може
змінювати
толерантність
до глюкози.
Може бути
потрібною корекція
доз
антидіабетичних
препаратів, включаючи
інсулін.

Підвищення
рівнів
холестерину
та тригліцеридів
може
асоціюватися
з терапією
тіазидними діуретиками,
однак
протягом
застосування
малих доз гідрохлоротіазиду (12,5
мг)
повідомлялося
про
мінімальний
ефект або про
його
відсутність.

Тіазиди
можуть зменшити
виділення
кальцію з
сечею та
спричинити
періодичне
незначне
підвищення
кальцію у
сироватці
крові.

Виражена
гіперкальціємія
може бути
проявом
прихованого
гіперпаратиреоїдизму.
Застосування
тіазидів
слід
припинити
перед
проведенням
тестів щодо
функції
паращитовидних
залоз.

Терапія
тіазидними
діуретиками
може спричиняти
гіперурикемію
та/або
загострення
подагри у
деяких
пацієнтів.
Однак
еналаприл
може підвищувати
рівень
сечової
кислоти у
сечі та таким
чином може
послабити
гіперурикемічний
ефект
гідрохлоротіазиду.

Для
пацієнтів,
які
отримують
діуретичну терапію,
слід регулярно
вимірювати
рівні
електролітів
у сироватці крові
через
відповідні
інтервали
часу.

Тіазиди
(включаючи
гідрохлоротіазид)
можуть
спричиняти
дисбаланс
рідини та
електролітів
(гіпокаліємія,
гіпонатріємія
і
гіпохлоремічний
алкалоз).
Небезпечними
ознаками
порушення
водно-електролітного
балансу є
ксеростомія,
спрага,
слабкість,
летаргічний
сон,
сонливість, підвищена
втомлюваність,
м’язовий
біль або судоми,
м’язова
слабкість, артеріальна
гіпотензія,
олігурія,
тахікардія,
порушення з
боку шлунково-кишкового
тракту (нудота,
блювання).

Хоча
протягом
застосування
тіазидних діуретиків
може
виникнути
гіпокаліємія,
сумісна
терапія з
еналаприлом
може зменшити
гіпокаліємію,
спричинену
застосуванням
діуретика.
Ризик
гіпокаліємії
може підвищуватися
у пацієнтів із
цирозом печінки,
у пацієнтів з
підвищеним
діурезом, з
недостатнім
пероральним
вживанням
електролітів
та у
пацієнтів,
які
одночасно
отримують
терапію
кортикостероїдами
або адренокортикотропним
гормоном
(АКТГ).

У
спекотну
погоду у
пацієнтів,
схильних до
набряків,
може виникнути
гіпонатріємія.
Дефіцит
хлоридів
зазвичай
помірний та
не потребує
лікування.

Тіазиди
підвищують
виведення
магнію з сечею,
що може
призвести до
гіпомагніємії.

Підвищена
чутливість

Під
час прийому
тіазидів
реакції
підвищеної
чутливості
можуть
виникати у
пацієнтів,  з
алергічною
або бронхіальною
астмою в
анамнезі або
без таких. Повідомлялося
про випадки
загострення
або
реактивації
системного
червоного
вовчака.

Особливі
застереження
щодо
неактивних компонентів
препарату. Пацієнтам
з рідкісними
спадковими
порушеннями
галактозної
недостатності,
лактазної
недостатності
Лаппа або
синдромом
глюкозо-галактозної
мальабсорбції
не слід
застосовувати
цей препарат.

Застосування
у період
вагітності
або годування
груддю.

Препарат
Еналозид® 25
не слід
застосовувати
вагітним або
жінкам, які
планують
завагітніти.
Якщо під час
лікування
цим
лікарським
засобом
підтверджується
вагітність,
його
застосування
необхідно
негайно
припинити і
замінити
іншим лікарським
засобом,
дозволеним
для застосування
вагітним.

Годування
груддю.

Еналаприл
і тіазидні
діуретики
проникають у
грудне
молоко.
Застосування
препарату Еналозид®
25 у
період
годування
груддю не
рекомендовано.

Здатність
впливати на
швидкість
реакції при
керуванні
автотранспортом
або іншими механізмами.

Деякі
з небажаних
ефектів,
вказаних у
розділі
«Побічні реакції»,
можуть
впливати на
здатність
керувати
автотранспортом
та/або
механізмами.

Спосіб
застосування
та дози.

При
артеріальній
гіпертензії.

Початкова
доза
препарату – 1
таблетка 1 раз на
добу. Якщо
бажаний
ефект не
досягається,
то добову
дозу слід підвищувати
до 2 таблеток 1
раз на добу.
Максимальна
доза – 2
таблетки на
добу.

При
нирковій
недостатності.

Для
пацієнтів із
порушенням
функції
нирок,
помірній або
вираженій
нирковій
недостатності
(при рівні
кліренсу креатиніну
30 мл/хв і нижче)
тіазиди
можуть виявитися
недостатньо
ефективними.

Якщо рівень
креатиніну у
діапазоні
від >30 до <80
мл/хв,
Еналозид® 25 слід
застосовувати
лише після
попереднього
визначення
дози кожного
з
компонентів.

Рекомендована
початкова
доза
еналаприлу
малеату, що
застосовується
окремо, при
легкому
порушенні
функції
нирок становить
від 5 до 10 мг.

Попереднє
лікування
діуретиками.

Якщо
пацієнт вже
отримує
діуретики,
рекомендується
відмінити
лікування
або зменшити
дозу
діуретика
принаймні за
2-3 дні до
початку
терапії
Еналозидом®
25, щоб
уникнути
різкого
зниження
артеріального
тиску.
Симптоматична
артеріальна
гіпотензія
може
виникнути на
початку
терапії
Еналозидом®
25, вона
частіше
спостерігається
у пацієнтів‚
у яких
попередня
терапія
діуретиками
спричинила
порушення
водно-електролітного
балансу.

Діти.

Безпека
та
ефективність
застосування
препарату
дітям не
встановлені.

Передозування.

Лікування –
симптоматичне
і
підтримуюче.
Застосування
препарату
слід
припинити і
ретельно обстежити
пацієнта.

У разі
випадкового
передозування,
якщо препарат
приймали
нещодавно,
необхідно:
промити
шлунок, спровокувати
блювання,
прийняти
активоване вугілля
та проносні
засоби, а
також
здійснити
корекцію
водного та
електролітного
дисбалансу та
артеріальної
гіпотензії
за допомогою
загальноприйнятих
заходів.

Еналаприлу
малеат. Ознаками
передозування
еналаприлу є
виражена
артеріальна
гіпотензія,
яка починається
приблизно
через 6 годин
після прийому
препарату і
супроводжується
блокадою
ренін-ангіотензинової
системи  і
ступором.

Симптоми,
пов’язані з
передозуванням
інгібіторів
АПФ, можуть
включати
циркуляторний
шок,
порушення
електролітного
балансу,
ниркову
недостатність,
гіпервентиляцію,
тахікардію,
пальпітацію,
брадикардію,
запаморочення,
тривожність
та кашель.

Рівні еналаприлату
у плазмі
крові, які
перевищують
у 100 і 200 разів максимальні
рівні,
реєструвалися
після прийому
відповідно 300
мг і 440 мг
еналаприлу малеату.

Для
лікування
передозування
рекомендується
внутрішньовенне
введення
фізіологічного
розчину.

Якщо виникає
артеріальна
гіпотензія,
пацієнта слід
покласти
горизонтально
з піднятими вгору
ногами. Якщо
необхідно,
можливо  розглянути
питання про
інфузійне
введення ангіотензину
ІІ  та/або
внутрішньовенне
введення
катехоламінів.
Якщо
препарат був
прийнятий
нещодавно, слід
проводити
заходи, спрямовані
на виведення
еналаприлу
малеату з
організму
(провокування
блювання,
промивання
шлунка,
застосування
абсорбентів
та натрію
сульфату).
Еналаприл
може бути
видалений із
системного
кровотоку за
допомогою
гемодіалізу.
При
брадикардії,
резистентній
до
проведеної
терапії,
показано
використання
кардіостимулятора.
Слід
постійно
контролювати
основні показники
життєдіяльності
організму,
рівні електролітів
та креатиніну
в сироватці
крові.

Гідрохлоротіазид.
Найчастіше
спостерігається
симптоматика,
зумовлена
втратою електролітів
(гіпокаліємією,
гіпохлоремією,
гіпонатріємією)
і
дегідратацією
через надмірний
діурез.

При
одночасному
прийомі
препаратів
дигіталісу гіпокаліємія
може
посилити перебіг
аритмій.

Побічні
реакції.

Інфекції
та інвазії: сіалоаденіт.

З
боку крові та
лімфатичної
системи: зниження
рівня
гемоглобіну  та гематокриту,
тромбоцитопенія,
нейтропенія,
лейкопенія,
панцитопенія,
агранулоцитоз,
анемія
(включаючи
апластичну
та гемолітичну
анемію),
лімфаденопатія,
пригнічення
функції
кісткового
мозку,
аутоімунні захворювання.

З
боку імунної
системи:
анафілактичні
реакції.

З
боку
ендокринної
системи: синдром
неадекватної
секреції
антидіуретичного
гормону.

Метаболічні
порушення: гіпокаліємія,
подагра, порушення
водно-електролітного
балансу (у
тому числі гіпонатріємія),
підвищення
рівня
холестерину
та тригліцеридів
крові,
гіпоглікемія,
гіперурикемія,
гіпомагніємія,
гіперглікемія,
гіперкальціємія.

З
боку
нервової
системи/психічні
порушення: головний
біль, депресія,
синкопе, зміна
смакових
відчуттів,
безсоння,
нервозність,
неспокій,
сонливість,
парестезії,
вертиго,
сплутаність
свідомості,
аномальні
сновидіння, розлади
сну, парез
(внаслідок
гіпокаліємії),
зниження
лібідо.

З
боку органів
зору: втрата
гостроти зору,
минуща
втрата гостроти
зору,
ксантопсія.

З боку
органів слуху: шум у
вухах.

З
боку серцево-судинної
системи: запаморочення,
гіпотензія,
ортостатична
гіпотензія,
тахікардія,
серцебиття,
аритмія,
стенокардія,
синдром
Рейно,
припливи,
інфаркт
міокарда/інсульт
(можливо,
внаслідок
надмірної
гіпотензії
пацієнтів
групи
високого
ризику).

З
боку органів
дихання,
грудної
клітки та органів
середостіння:
біль
у горлі та
охриплість
голосу,
риніт, ринорея,
кашель,
задишка,
легеневі
інфільтрати,
алергічний
альвеоліт/еозинофільна
пневмонія,
бронхоспазм, астма,
респіраторний
дистрес
(включаючи пневмоніт
та набряк
легень).

З
боку
шлунково-кишкового
тракту: анорексія,
сухість у
роті,
стоматит/афтозні
виразки,
глосит,
нудота,
блювання,
панкреатит,
діарея,
диспепсія,
біль у
животі,
метеоризм, запор,
ангіоневротичний
набряк
кишечнику, ілеус,
подразнення
шлунка,
пептичні
виразки.

З
боку
гепатобіліарної
системи:
печінкова
недостатність,
некроз
печінки (може
бути
летальним),
гепатит
(гепатоцелюлярний
або
холестатичний),
жовтяниця,
холецистит
(зокрема у
пацієнтів з
уже існуючою
жовчокам’яною
хворобою).

З
боку
шкіри та
підшкірно-жирової
клітковини:
висипання
(екзантема),
гіперчутливість,
ангіоневротичний
набряк,
включаючи
ангіоневротичний
набряк
обличчя,
кінцівок,
губ, язика,
голосової
щілини та/або
гортані,
пурпура,
діафорез,
свербіж,
алопеція,
кропив’янка,
фоточутливість,
мультиформна
еритема,
синдром
Стівенса-Джонсона,
шкірний
червоний
вовчак,
еритродермія,
пухирчатка,
токсичний
епідермальний  некроліз,
ексфоліативний
дерматит.
Повідомлялося
про симптомокомплекс,
що може
включати
кілька або всі
наступні
симптоми:
гарячка,
серозит, васкуліт,
міалгія/міозит
і
артралгія/артрит,
позитивний
тест на
антинуклеарні
антитіла
(АНА),
збільшення
ШОЕ,
еозинофілія,
лейкоцитоз.
Можуть
виникати
висип,
фоточутливість
або інші
дерматологічні
реакції.

З
боку
кістково-м’язової
системи та
сполучної
тканини: м’язові
судоми,
м’язові
спазми,
артралгія.

З
боку нирок та
сечовидільної
системи: ниркова
дисфункція,
ниркова
недостатність,
протеїнурія,
олігурія,
інтерстиціальний
нефрит,
глюкозурія.

З
боку
репродуктивної
системи і
молочних
залоз:
гінекомастія,
імпотенція.

Лабораторні
дослідження: гіперкаліємія,
гіпонатріємія,
підвищення
рівня азоту
сечовини
крові, підвищення
сироваткового
креатиніну,
збільшення
рівня
печінкових
ферментів
і/або
сироваткового
білірубіну.

Розлади
загального
стану та реакції
у місці
введення: астенія,
біль у
грудях, гарячка,
підвищена
втомлюваність,  відчуття
дискомфорту.

Термін
придатності. 2
роки.

Не
застосовувати
препарат
після
закінчення
терміну придатності,
вказаного на
упаковці.

Умови
зберігання.

Зберігати
в
оригінальній
упаковці при
температурі
не вище 25 °С.

Зберігати
у
недоступному
для дітей
місці.

Упаковка.

По 10
таблеток у
блістері. По 2
або 3
блістери у пачці.

Категорія
відпуску. За
рецептом.

Виробник.

ПАТ
«Фармак».

Місцезнаходження
виробника та
його адреса
місця
провадження
діяльності.

Україна,
04080, м.
Київ, вул.
Фрунзе, 74.

ИНСТРУКЦИЯ

по
медицинскому
применению лекарственного
средства

ЭНАЛОЗИД® 25

(ЕNALOZID 25)

Состав:

действующие
вещества: эналаприла
малеат, гидрохлоротиазид;

1
таблетка
содержит в
пересчете на
100 % вещество:
эналаприла
малеата 10 мг,
гидрохлоротиазида
25 мг;

вспомогательные
вещества:
лактозы
моногидрат,
крахмал
картофельный,
повидон,
кальция
стеарат.

Лекарственная
форма.
Таблетки.

Основные
физико-химические
свойства:
таблетки
от белого до
жёлто-белого
цвета с плоской
поверхностью,
фаской и
риской.

Фармакотерапевтичеcкая
группа. Комбинированные
препараты
ингибиторов ангиотензин-превращающего
фермента
(АПФ). Ингибиторы
АПФ и
диуретики. Код ATХ C09B A02.

Фармакологические
свойства.

Фармакодинамика.

Эналозид®
25
является
комбинацией
ингибитора ангиотензинпревращающего
фермента (эналаприла
малеат) и
диуретика
(гидрохлоротиазид).

Ангиотензинпревращающий
фермент (АПФ) –
это
пептидиловая
дипептидаза, которая
катализирует
превращение
ангиотензина
I в прессорную
субстанцию ангиотензин
II. После
абсорбции
эналаприл
гидролизуется
до эналаприлата,
который угнетает
АПФ.
Угнетение
АПФ приводит
к уменьшению
уровня в
плазме крови
ангиотензина
II, что ведет к
увеличению
активности
ренина плазмы
крови (через угнетение
негативной
обратной
связи при
высвобождении
ренина) и
уменьшению
секреции
альдостерона.

АПФ
идентичен
кининазе II.
Эналаприл
может также
блокировать
распад
брадикинина,
который
является
мощным вазодепрессорным
пептидом.
Однако роль
этого факта в
терапевтических
эффектах
эналаприла
остается
неизвестной.
В то время
как механизм,
по которому
эналаприл
снижает артериальное
давление,
прежде всего
связывают с
угнетением
активности
ренин-ангиотензин-альдостероновой
системы, которая
играет
основную
роль в
регуляции
артериального
давления,
эналаприл
может
проявлять
антигипертензивный
эффект даже у
пациентов с
низкорениновой
гипертензией.

Гидрохлоротиазид
– это
мочегонное и антигипертензивное
средство,
повышающее
активность
ренина
плазмы крови.
Антигипертензивные
эффекты двух
компонентов
являются
аддитивными
и, как
правило,
длятся 24 часа.
Хотя один
эналаприл
проявляет
гипотензивное
действие
даже у
пациентов с
низкорениновой
гипертензией,
одновременное
применение с
гидрохлоротиазидом
у таких
пациентов
приводит к
большему
снижению
артериального
давления. Компонент
эналаприла в
препарате,
как правило,
ослабляет
уменьшение
калия,
вызванное приемом
гидрохлоротиазида.

Фармакокинетика.

Эналаприла
малеат. После
перорального
применения
эналаприл
быстро
абсорбируется,
достигая
максимальных
концентраций
в сыворотке
крови в
течение 1
часа. Основываясь
на показателе
выведения с
мочой, объем
абсорбции
эналаприла
при пероральном
применении
составляет
примерно 60 %.

После
абсорбции
эналаприл
быстро и
экстенсивно
гидролизуется
до
эналаприлата
– мощного
ингибитора ангиотензинпревращающего
фермента.
Максимальные
концентрации
эналаприлата
в сыворотке
крови достигаются
через 3-4 часа
после
перорального
применения
эналаприла
малеата.
Выводится
эналаприл
преимущественно
почками.
Основными компонентами
в моче являются
эналаприлат, который
составляет
примерно 40 % от
дозы, и
эналаприл в
неизмененном
виде. За исключением
преобразования
в эналаприлат
признаков
существенного
метаболизма эналаприла
нет. Профиль
концентрации
эналаприлата
в сыворотке
крови
характеризуется
пролонгированной
терминальной
фазой, что,
вероятно,
связано со
связыванием
АПФ. У лиц с
нормальной
функцией
почек
равновесное
состояние
концентраций
эналаприлата
в сыворотке
крови достигается
на 4-й день перорального
применения эналаприла.
Эффективный
полупериод
кумуляции
эналаприлата
после
многократного
перорального
применения
эналаприла
составляет 11
часов. Прием
пищи не
влияет на
абсорбцию
эналаприла в
желудочно-кишечном
тракте. Объем
абсорбции и
гидролиз
эналаприла
подобны при
приеме
разных доз в
пределах
рекомендованного
терапевтического
диапазона.

Гидрохлоротиазид. При
мониторинге
уровней в
плазме крови
в течение по
крайней мере         24
часов период
полувыведения
из плазмы крови
составлял 5,6-14,8
часа.
Гидрохлоротиазид
не
метаболизируется,
но быстро выводится
почками. При
пероральном
применении
как минимум 61 %
дозы
выводится в
неизмененном
виде в течение
24 часов.
Гидрохлоротиазид
проникает
через
плацентарный
и не проникает
через
гематоэнцефалический
барьер.

Эналаприл/гидрохлоротиазид.
Одновременное
многократное
применение эналаприла
и гидрохлоротиазида
незначительно
или вообще не
влияет на
биодоступность
этих
препаратов.
Комбинированная
таблетка
является
биоэквивалентной
к отдельным
ее
компонентам,
которые
применяются
одновременно.

Почечная
недостаточность

У пациентов
с почечной
недостаточностью
увеличивается
экспозиция к
эналаприлу и
эналаприлату.
У пациентов с
легкой и
средней
степенью
почечной
недостаточности
(клиренс
креатинина 40-60
мл/мин) AUC
эналаприлата
в стабильном
состоянии
была
приблизительно
в 2 раза
больше, чем у
пациентов с
нормальной
функцией
почек, после
введения 5 мг 1
раз в сутки.
При тяжелой
степени
почечной
недостаточности
(клиренс
креатинина ≤
30 мл/мин), AUC
увеличилась
приблизительно
в 8 раз. При
этом уровне
почечной
недостаточности
эффективный
период
полувыведения
эналаприлата
удлиняется, а
время до
стабильного
состояния
задерживается.

Эналаприлат
можно
вывести из
общего кровообращения
с помощью
гемодиализа.
Клиренс
эналаприлата
при диализе
составляет 62
мл/мин.

Клинические
характеристики.

Показания.

Лечение
артериальной
гипертензии
у пациентов,
которым показана
комбинированная
терапия.

Противопоказания.

·
Повышенная
чувствительность
к активному
веществу или к
какому-либо другому
компоненту
препарата.

·
Нарушение
функции
почек
тяжелой
степени (клиренс
креатинина ≤
30 мл/мин).

·
Резистентная
к лечению
гипокалиемия.

·
Симптомная
гиперурикемия
(подагра).

·
Анурия.

·
Ангионевротический
отек,
связанный с
назначением
ранее
ингибиторов
АПФ, в
анамнезе.

·
Наследственный
или
идиопатический
ангионевротический
отек.

·
Гиперчувствительность
к препаратам,
которые
являются
производными
сульфонамида.

·
Беременные
или женщины,
планирующие
беременность(см.
«Применение
в период беременности
или
кормления
грудью»);

·
Нарушение
функции
печени
тяжелой
степени.

·
Одновременное
применение
Еналозида®
25 с
препаратами,
содержащими
алискирен,
пациентам с
сахарным диабетом
или с нарушением
функции
почек                                      (СКФ
<60 мл/мин/1,73м2)
(см. раздел
«Взаимодействие
с другими
лекарственными
средствами и
другие виды
взаимодействий»)
.

Взаимодействие
с другими
лекарственными
средствами и
другие виды
взаимодействий.

Двойная
блокада
ренин-ангиотензин-альдостероновой
системы(РААС).
Двойная
блокада ренин-ангиотензин-альдостероновой
системы (РААС) при
одновременном
применении
ингибиторов
АПФ,
антагонистов
рецепторов
ангиотензина
II или
алискирена
связана с
повышенным
риском
побочных явлений
(гипотензии,
гиперкалиемии
и ухудшения
функции
почек, в том
числе острой
почечной
недостаточностью)
по сравнению
с использованием
одного
препарата
РААС (см.
разделы
«Противопоказания»,
«Особенности
применения»).

Другие
антигипертензивные
средства. Одновременное
применение этих
препаратов
может усиливать
гипотензивный
эффект эналаприла
и гидрохлоротиазида.
Одновременное
применение с
нитроглицерином,
другими нитратами
или другими
вазодилататорами
может дополнительно
снижать артериальное
давление.

Литий. Сообщалось об
обратимом повышении
концентрации лития
в сыворотке
крови и
токсичности
при одновременном
применении
лития с
ингибиторами
АПФ. Одновременное
применение
тиазидных  диуретиков
может
дополнительно
повышать
уровень
лития и увеличивать
риск
токсического
действия
лития, если
применять ингибитор АПФ.

Применение
препарата
Эналозид®
25 одновременно
с препаратами
лития не рекомендовано,
но если такая
комбинация необходима,
нужно
тщательно контролировать
уровень
лития в сыворотке
крови (см.
раздел
«Особенности
применения»).

Нестероидные
противовоспалительные
препараты
(НПВП),
включая
селективные
ингибиторы циклооксигеназы
(ЦОГ-2), могут
ослаблять
антигипертензивные
эффекты
ингибиторов
АПФ, эффекты
диуретиков и/или
других
антигипертензивных
препаратов.
По этой
причине
антигипертензивный
эффект
антагонистов
рецепторов
ангиотензина
II, ингибиторов
АПФ или
диуретиков
может быть
ослаблен при
применении
НПВП, включая
селективные
ингибиторы
ЦОГ-2.

Одновременное
применение
НПВП (включая
ингибиторы
ЦОГ-2) и
антагонистов
рецепторов
ангиотензина
II или
ингибиторов
АПФ демонстрирует
дополнительный
эффект в отношении
увеличения
уровня калия
в сыворотке
крови и может
приводить к
нарушению функции
почек. Эти
эффекты, как
правило,
обратимы. Редко
может
развиться
почечная
недостаточность,
в частности,
у пациентов с
ослабленной
функцией
почек
(например, у
пациентов пожилого
возраста или
пациентов с
дегидратацией,
включая
пациентов,
получающих
лечение
диуретиками).
Поэтому
такую комбинацию
препаратов
следует с
осторожностью
применять
пациентам с
ослабленной
функцией
почек.

Эналаприла
малеат

Калийсберегающие
диуретики или
добавки
калия. Ингибиторы
АПФ снижают
потери калия,
индуцированные
применением
диуретиков.
Калийсберегающие
диуретики (такие
как
спиронолактон,
эплеренон,
триамтерен
или
амилорид),
добавки
калия или
заменители
соли,
содержащие
калий, могут
приводить к
значительному
повышению
уровня калия
в сыворотке
крови. Если
показано
одновременное
применение
таких
препаратов
по причине гипокалиемии,
лечение
необходимо
проводить с
осторожностью
и часто
контролировать
уровень
калия в
сыворотке
крови (см.
раздел
«Особенности
применения»).

Диуретики
(тиазидные
или петлевые
диуретики). Предшествующее
лечение диуретиками
в высоких
дозах может
приводить
к
дегидратации
и риску
развития гипотензии
в начале
лечения эналаприлом.
Гипотензивный
эффект можно ослабить
путем отмены
диуретика,
увеличением
объема жидкости
в организме
или увеличением
потребления
соли.

Трициклические
антидепрессанты/нейролептики/анестетики.
Сопутствующий
прием
определенных
анестетиков,
трициклических
антидепрессантов
и нейролептиков
с
ингибиторами
АПФ может
привести к дополнительному
снижению
артериального
давления (см.
раздел
«Особенности
применения»).

Симпатомиметики.
Симпатомиметики
могут
уменьшить
антигипертензивный
эффект
ингибиторов
АПФ.

Антидиабетические
препараты.
Эпидемиологические
исследования
показывают,
что сопутствующее
применение
ингибиторов
АПФ и антидиабетических
средств (инсулины,
пероральные
гипогликемические
средства)
может привести
к снижению
уровня
глюкозы в
крови с
риском развития
гипогликемии.
Такой эффект,
вероятно,
будет иметь
место в
течение
первых
недель сопутствующего
лечения и у
пациентов с
нарушением
функции почек
(см. раздел
«Особенности
применения»).

Алкоголь.
Алкоголь
потенцирует
гипотензивный
эффект
ингибиторов
АПФ.

Ацетилсалициловая
кислота,
тромболитические
препараты и β-блокаторы.
Эналаприл
можно с
осторожностью
применять
вместе с
ацетилсалициловой
кислотой (в
кардиологических
дозах),
тромболитическими
средствами и β-адреноблокаторами.

Препараты
золота.
Сообщалось о
возникновении
нитроидных реакций
(покраснение
лица,
тошнота,
рвота и артериальная
гипотензия) у
пациентов,
лечившихся
инъекционными
препаратами
золота
(натрия
ауротиомалат)
одновременно
с
ингибитором
АПФ, в том
числе
эналаприлом.

Сопутствующая
терапия
ингибитором
АПФ и антагонистом
рецепторов
ангиотензина.
У пациентов с
подтвержденной
атеросклеротической
болезнью,
сердечной
недостаточностью
или сахарным
диабетом с
поражением
органов-мишеней
сопутствующая
терапия
ингибитором
АПФ и
антагонистом
рецепторов
ангиотензина
ассоциируется
с более высокой
частотой
появления артериальной
гипотензии,
синкопе,
гиперкалиемии
и ухудшения
функции
почек (включая
острую
почечную
недостаточность)
по сравнению
с таковой при
применении
только препарата
ренин-ангиотензин-альдостероновой
системы.
Двойная
блокада
(например,
комбинированием
ингибитора
АПФ с
антагонистом
рецепторов
ангиотензина
II) должна
ограничиваться
индивидуально
определенными
случаями и сопровождаться
тщательным
мониторингом
функции
почек, уровня
калия и
артериального
давления.

Гидрохлоротиазид

Недеполяризирующие
мышечные релаксанты.
Тиазиды
могут усиливать
восприимчивость
к тубокурарину.

Алкоголь, барбитураты
или
наркотические
аналгетики.
Могут
потенцировать
развитие
ортостатической
гипотензии.

Антидиабетические
препараты (пероральные
средства и
инсулин). Может
быть
необходима
коррекция
дозы антидиабетического
препарата
(см.
«Особенности
применения»).

Смолы
колестирамина
и
колестипола. Абсорбция
гидрохлоротиазида
уменьшается
в
присутствии
анионно-обменных
смол. Разовая
доза
препарата колестираминовой
или
колестиполовой
смолы
связывается
с гидрохлоротиазидом
и снижает его
абсорбцию из
желудочно-кишечного
тракта на 85 % и 43 %
соответственно.

Увеличение
интервала QT (хинидин,
прокаинамид,
амиодарон,
соталол).
Повышается
риск возникновения
трепетания-мерцания
желудочков.

Гликозиды
наперстянки. Гипокалиемия
может
активизировать
или усиливать
реакцию со стороны
сердца на токсические
эффекты
наперстянки
(например,
повышение
вентрикулярной
возбудимости).

Кортикостероиды,
АКТГ.
Усиливается
электролитный
дисбаланс, в
частности,
гипокалиемия.

Калийуретические
диуретики
(например,
фуросемид), карбеноксолон
или злоупотребление
слабительными
средствами.
Гидрохлоротиазид
может
увеличивать
потери калия
и/или магния.

Прессорные
амины (например,
адреналин).
Эффект
прессорных
аминов может
быть снижен
(см. раздел
«Взаимодействие
с другими
лекарственными
средствами и
другие виды
взаимодействий»).

Цитотоксические
препараты
(например,
циклофосфамид,
метотрексат).
Тиазиды
могут
уменьшить
выведение
цитотоксических
лекарственных
средств
через почки и
усилить их
миелосупрессивные
эффекты.

Особенности
применения.

Эналаприла
малеат и
гидрохлоротиазид

Гипотензия и электролитный/водный
дисбаланс.
Симптоматическая гипотензия
редко наблюдается
у
пациентов с неосложненной
артериальной
гипертензией.
Симптоматическая
гипотензия
чаще
возникает у
пациентов с нарушениями
водного баланса, принимающих
Эналозид®
25, например,
в
результате терапии диуретиками,
диеты с ограниченным
употреблением
соли, диареи
и рвоты. Для таких
пациентов нужно
регулярно, через
определенные
интервалы времени определять
уровни
электролитов
в сыворотке
крови. Особое
внимание
следует
уделить
лечению
пациентов с
ишемической
болезнью
сердца или
цереброваскулярными
заболеваниями,
поскольку
значительное
снижение
артериального
давления
может
привести к
инфаркту
миокарда или
инсульту.

Симптоматическая
гипотензия
наблюдалась
у пациентов с
артериальной
гипертензией
и сердечной
недостаточностью,
которая сопровождалась
или не
сопровождалась
почечной
недостаточностью.

При
развитии
артериальной
гипотензии
нужно
положить
пациента на
спину и, если
необходимо,
ввести
внутривенно
инфузионно
физиологический
раствор
натрия хлорида.
Временная
гипотензия
не является
противопоказанием
к
дальнейшему
применению
препарата. Если
после
нормализации
объема
циркулирующей
крови
возникает
повышение
артериального
давления,
терапия
может быть
восстановлена
в обычных
дозах.

Нарушение
функции
почек. Эналозид®
25 не следует
назначать
пациентам с
нарушением
функции почек
(клиренс
креатинина ˂80
мл/мин ˃30 мл/мин),
пока
титрование
отдельных
компонентов
препарата не
достигнет
доз
препарата в
данной
лекарственной
форме.

При
терапии
эналаприлом
в сочетании с
диуретиком у
некоторых
пациентов с
артериальной
гипертензией
без
каких-либо
признаков
заболевания
почек до
начала
лечения возникало
повышение
содержания
мочевины и креатинина
в крови. В
таких
случаях
лечение
Еналозидом®
25 нужно
прекратить, а
также
рассмотреть
вопрос о
возможном
стенозе
почечной
артерии.

Двойная
блокада
ренин-ангиотензин-альдостероновой
системы (РААС). У
пациентов
при
одновременном
применении
ингибиторов
АПФ,
антагонистов
рецепторов
ангиотензина
II или алискирена
повышается
риск
развития
артериальной
гипотензии,
гиперкалиемии
и нарушений
функции
почек
(включая
острую
почечную
недостаточность).
В связи с
этим двойная
блокада РААС
(одновременное
применение
ингибиторов
АПФ,
антагонистов
рецепторов
ангиотензина
II или
алискирена)
не
рекомендуется
(см.
«Взаимодействие
с другими
лекарственными
средствами и
другие виды
взаимодействий»).
Если двойная
блокада
считается
абсолютно
необходимой,
ее следует
проводить
под
наблюдением
врача с
тщательным
регулярным
мониторингом
функции
почек, водно-электролитного
баланса,
артериального
давления. Не
следует
одновременно
применять
ингибиторы
АПФ и
антагонисты
рецепторов
ангиотензина
II пациентам с
диабетической
нефропатией.

Гиперкалиемия.
Комбинация
эналаприла и
диуретика в
низких дозах
может
вызвать возникновение
гиперкалиемии.

Литий.
Сопутствующий
прием эналаприла
и лития
обычно не
рекомендуется.

Сопутствующая
терапия
ингибитором
АПФ и антагонистом
рецепторов
ангиотензина.
Комбинирование
ингибитора
АПФ с антагонистом
рецепторов
ангиотензина
II следует ограничить
индивидуально
определенными
случаями,
которые
сопровождаются
тщательным
мониторингом
функции
почек, уровня
калия и
артериального
давления (см.
раздел
«Взаимодействие
с другими
лекарственными
средствами и
другие виды
взаимодействий»).

Эналаприла
малеат

Аортальный
стеноз/гипертрофическая
кардиомипатия.
Ингибиторы
АПФ (как и все
другие
вазодилататоры)
следует
применять с
осторожностью
пациентам с
обструкцией
путей оттока
из левого
желудочка.
Применения
ингибиторов
АПФ
необходимо
избегать в
случае кардиогенного
шока и в
случае
гемодинамически
значимой
обструкции.

Почечная
недостаточность.
Сообщалось о
развитии
почечной
недостаточности,
связанной с
применением
эналаприла,
которая
наблюдалась
преимущественно
у пациентов
с тяжелой
сердечной
недостаточностью
или основным
заболеванием
почек, включая
стеноз
почечной
артерии. При
своевременной
диагностике
и
соответствующем
лечении
почечная
недостаточность,
связанная с
применением
эналаприла,
как правило,
обратима (см.
«Способ
применения и
дозы»).

Реноваскулярная
гипертензия. При
лечении
ингибиторами
АПФ больных с
билатеральным
стенозом
почечных
артерий или
стенозом артерии
единственной
почки
существует
повышенный
риск
возникновения
гипотензии и
нарушения
функции
почек.
Нарушение
функции
почек может
возникать даже
при
незначительных
изменениях
уровня
креатинина в
сыворотке
крови. У
таких пациентов
лечение
следует
начинать с
низких доз и
под
наблюдением
врача, с
осторожностью
увеличивать
дозу и
контролировать
функцию почек.

Пациенты,
которым
проводят
гемодиализ.
Применение
эналаприла
противопоказано
пациентам,
которым
необходимо
проведение
диализа при
почечной
недостаточности.
Анафилактоидные
реакции
наблюдались
у пациентов,
находившихся
на диализе с
использованием
мембран с
высокой
пропускной
способностью
(таких как AN 69®)
и получали
одновременно
лечение
ингибиторами
АПФ. Для этих
пациентов
необходимо
использовать
диализные
мембраны
другого типа
или гипотензивные
препараты
других
классов.

Трансплантация
почки. Нет
опыта применения
препарата
пациентам,
которые
недавно перенесли
операцию по
трансплантации
почки.
Поэтому таким
пациентам не
рекомендовано
лечение препаратом.

Печеночная
недостаточность. Редко
применение
ингибиторов
АПФ
сопровождалось
синдромом,
который
начинается с
холестатической
желтухи или
гепатита и
прогрессирует
до
фульминантного
некротического
гепатита,
иногда с
летальным исходом.
Механизм
этого
синдрома
неизвестен.
Пациентам,
которые
лечатся ингибиторами
АПФ и у
которых
возникла
желтуха или
значительное
увеличение
уровней
ферментов
печени,
следует
отменить ингибитор
АПФ и
установить
соответствующее
медицинское
наблюдение.

Нейтропения/агранулоцитоз. Среди
пациентов,
принимавших
ингибиторы АПФ,
сообщалось о
появлении
нейтропении/агранулоцитоза,
тромбоцитопении
и анемии. У
пациентов с
нормальной
функцией
почек и при
отсутствии
других осложняющих
факторов
нейтропения
появлялась редко.
Эналаприл
следует
назначать
очень осторожно
пациентам с
коллагенозом
сосудов,
проходящих
иммуносупрессантную
терапию,
лечение аллопуринолом
или
прокаинамидом,
или при
комбинации
этих
осложняющих
факторов,
особенно
если уже
существует
нарушение
функции
почек. У
некоторых
пациентов
развивались
серьезные
инфекции,
которые в
некоторых
случаях не
отвечали на
интенсивную
терапию антибиотиками.  При
назначении
эналаприла
таким
пациентам
рекомендуется
периодический
мониторинг
количества
лейкоцитов и
пациенты
должны
сообщать о
любых проявлениях
инфекции.

Гиперкалиемия. У
некоторых
пациентов,
которые
получали лечение
ингибиторами
АПФ, включая
эналаприл,
наблюдалось
увеличение
уровня калия
в сыворотке
крови.

К
факторам
развития
гиперкалиемии
относятся
почечная
недостаточность,
сахарный диабет,
пациенты в
возрасте >70
лет, интеркуррентные
состояния, в
частности  обезвоживание,
острая
сердечная
декомпенсация,
метаболический
ацидоз и сопутствующее
применение
калийсберегающих
диуретиков
(например,
спиронолактона,
эплеренона, триамтерена
или
амилорида),
пищевых
добавок или
солевых
заменителей,
содержащих
калий, а
также
применение
других
препаратов,
ассоциированных
с повышением
уровня калия
в сыворотке
крови
(например,
гепарин).

Применение
добавок
калия,
калийсберегающих
диуретиков и
заменителей
соли, содержащих
калий, в
частности у
пациентов с
нарушениями
функции
почек, может
приводить к
значительному
повышению
уровня калия
в сыворотке
крови.
Гиперкалиемия
может стать
причиной серьезной
и даже летальной
аритмии.

Если
одновременное
назначение
препарата Эналозид®
25 и указанных
выше средств
считается
необходимым,
их следует
применять с
осторожностью
и под частым
контролем
уровня калия
в сыворотке
крови.

Гипогликемия.
Пациентам с
сахарным
диабетом,
принимающим
пероральные
антидиабетические
препараты
или инсулин и
начинающим
принимать
ингибитор
АПФ, следует
рекомендовать
тщательно
контролировать
уровень сахара
в крови, особенно
в течение
первого
месяца
комбинованой
терапии (см.
раздел
«Взаимодействие
с другими
лекарственными
средствами и
другие виды
взаимодействий»).

Гиперчувствительность/ангионевротический
отек. При
лечении
ингибиторами
АПФ, включая
эналаприла
малеат, были
описаны
отдельные
случаи
ангионевротического
отека лица,
конечностей,
губ, языка,
голосовой
щели и/или
гортани. В
таких
случаях
необходимо
немедленно
прекратить
лечение
препаратом и
установить
тщательное
наблюдение
за
состоянием
пациента с
целью
контроля
клинических
симптомов. Даже
в  случаях,
когда
наблюдается
только отек
языка без
респираторного
дистресса, необходимо
длительное
наблюдение
за состоянием
пациента, так
как лечение
антигистаминными
препаратами
и
кортикостероидами
может быть
недостаточным.

Очень
редко
сообщалось о
летальных
случаях в
результате
ангионевротического
отека,
сопровождавшегося
отеком
гортани или
языка. У
пациентов с
отеком языка,
голосовой
щели или
гортани возможно
возникновение
обструкции
дыхательных
путей, особенно
у пациентов с
хирургическим
лечением дыхательных
путей в
анамнезе.

В
случаях,
когда отек
локализуется
в области
языка,
голосовой
щели или
гортани, что
может
привести к
обструкции
дыхательных
путей,
следует
немедленно
ввести
подкожно
раствор
адреналина 1:1000
(0,3-0,5 мл) и
осуществить
другие
соответствующие
лечебные
мероприятия.

Пациенты,
у которых
ранее
возникал
ангионевротический
отек, не
связанный с
приемом ингибиторов
АПФ, могут
быть в
большей степени
склонны к
возникновению
ангионевротического
отека на фоне
терапии
ингибиторами
АПФ.

У
представителей
негроидной
расы, которые
применяли
АПФ, чаще
возникал
ангионевротический
отек по сравнению
с пациентами
европеоидной
расы. Однако
в целом
считается,
что у
представителей
негроидной
расы
повышенный
риск возникновения
ангионевротического
отека.

Анафилактоидные
реакции во
время проведения
десенсибилизации
ядом
перепончатокрылых.

Изредка
у пациентов,
получающих
ингибиторы
АПФ,
развивались
тяжелые
анафилактоидные
реакции во
время
проведения
гипосенсибилизации
аллергеном
из яда
перепончатокрылых.
Подобных
реакций
можно
избежать,
если до начала
проведения
гипосенсибилизации
временно
прекратить
прием
ингибитора
АПФ.

Анафилактоидные
реакции во
время проведения
афереза липопротеидов
низкой
плотности (ЛПНП).
У
пациентов,
принимавших
ингибиторы
АПФ во время
проведения
афереза ЛПНП
с декстрана
сульфатом,
редко
возникали
угрожающие
жизни
анафилактоидные
реакции.
Подобных
реакций
можно
избежать, временно
прекратив
применение
ингибитора
АПФ перед
проведением
каждого
сеанса
афереза.

Кашель. Наблюдались
случаи кашля
на фоне
терапии
ингибиторами
АПФ. Обычно
кашель носит
непродуктивный,
постоянный
характер и
прекращается
после отмены
препарата.
Кашель,
возникающий
в результате
применения
ингибиторов
АПФ, следует
учитывать
при дифференциальном
диагнозе
кашля.

Хирургия/анестезия. Во
время
больших
хирургических
вмешательств
или при
анестезии с
применением
средств,
вызывающих
гипотензию,
эналаприлат
блокирует
образование
ангиотензина
II вторично к
компенсаторному
высвобождению
ренина. Если
при этом
развивается
гипотензия, объясняемая
подобным
механизмом,
ее можно
корректировать
увеличением
объема
жидкости.

Беременность.
Не
следует
начинать
прием
ингибиторов
АПФ в период
беременности.
Если
продолжение
терапии
ингибиторами
АПФ не считается
важным,
пациенток,
планирующим
беременность,
следует
перевести на
альтернативное
антигипертензивное
лечение, которое
имеет
утвержденный
профиль
безопасности
применения в
период
беременности.
Если
беременность
установлена,
лечение ингибиторами
АПФ следует
немедленно
прекратить и,
если это возможно,
следует
начать
альтернативную
терапию.

Этнические
различия. Как и
при
применении
других ингибиторов
АПФ,
эналаприл является
менее
эффективным
в снижении
артериального
давления у
пациентов
негроидной
расы по сравнению
с пациентами
других рас.
Возможно, это
объясняется
более
высоким
показателем
превалирования
низкоактивной
рениновой
системы
среди пациентов
негроидной
расы, больных
гипертонией.

Гидрохлоротиазид

Нарушение
функции
почек. Тиазиды
могут
оказаться недостаточно
эффективными
диуретиками
для лечения
пациентов с
нарушением
функции почек,
а также если
уровень
клиренса
креатинина 30
мл/мин и ниже
(т.е. при
умеренной или
выраженной
почечной
недостаточности).

Нарушение
функции
печени.
Тиазиды
следует с
осторожностью
применять
пациентам с
нарушениями
функции
печени или
прогрессирующим
заболеванием
печени,
поскольку
даже при незначительных
отклонениях водного
и
электролитного
баланса
может возникнуть
печеночная
кома.

Метаболические
и
эндокринные
эффекты. Терапия
тиазидами
может
изменять
толерантность
к глюкозе.
Может
потребоваться
коррекция доз
антидиабетических
препаратов,
включая
инсулин.

Повышение
уровней
холестерина
и триглицеридов
может
ассоциироваться
с терапией тиазидными
диуретиками,
однако на
протяжении
применения
малых доз
гидрохлоротиазида
(12,5 мг)
сообщалось о
минимальном
эффекте или о
его
отсутствии.

Тиазиды
могут уменьшить
выделение
кальция с
мочой и
вызвать
периодическое
незначительное
повышение
кальция в
сыворотке
крови.

Выраженная
гиперкальциемия
может быть
проявлением
скрытого гиперпаратиреоидизма.
Применение
тиазидов следует
прекратить
перед
проведением
тестов по
функции
паращитовидных
желез.

Терапия
тиазидными
диуретиками
может
вызывать
гиперурикемию
и/или
обострение
подагры у
некоторых
пациентов.
Однако
эналаприл
может
повышать уровень
мочевой
кислоты в
моче и таким
образом
может
ослабить
гиперурикемический
эффект
гидрохлоротиазида.

Для
пациентов,
получающих
терапию
диуретиками,
следует
регулярно
измерять
уровни электролитов
в сыворотке крови
через
соответствующие
интервалы
времени.

Тиазиды
(включая
гидрохлоротиазид)
могут вызывать
дисбаланс
жидкости и
электролитов
(гипокалиемия,
гипонатриемия
и гипохлоремический
алкалоз).
Опасными
признаками
нарушения
водно-электролитного
баланса
является ксеростомия,
жажда,
слабость,
летаргический
сон,
сонливость, повышенная
утомляемость,
мышечные
боли или
судороги, мышечная
слабость,
артериальная
гипотензия,
олигурия,
тахикардия,
нарушения со
стороны
желудочно-
кишечного
тракта
(тошнота, рвота).

Хотя
в течение
применения
тиазидных
диуретиков
может
возникнуть
гипокалиемия,
совместная
терапия с
эналаприлом
может
уменьшить гипокалиемию,
вызванную
применением
диуретика.
Риск
гипокалиемии
может
повышаться у
пациентов с
циррозом
печени, у
пациентов с
повышенным диурезом,
с
недостаточным
пероральным
употреблением
электролитов
и у пациентов,
которые
одновременно
получают терапию
кортикостероидами или
адренокортикотропным
гормоном
(АКТГ).

В
жаркую погоду у
пациентов, склонных к
отекам, может возникнуть гипонатриемия. Дефицит
хлоридов
обычно
умеренный и
не требует лечения.

Тиазиды повышают выведение магния с мочой, что
может
привести к гипомагниемии.

Повышенная
чувствительность. Во
время приема
тиазидов
реакции
повышенной
чувствительности
могут
возникать у
пациентов с аллергической
или
бронхиальной
астмой в анамнезе
или без
таковых.
Сообщалось о
случаях
обострения
или
реактивации
системной
красной
волчанки.

Особые
предостережения
относительно
неактивных
компонентов
препарата.
Пациентам с
редкими
наследственными
нарушениями
галактозной
недостаточности,
лактазной
недостаточности
Лаппа или
синдромом
глюкозо-галактозной
мальабсорбции
не следует
применять
этот
препарат.

Применение
в период беременности или
кормления
грудью.

Препарат
Эналозид® 25
не следует
применять
беременным
или женщинам,
которые
планируют
беременность.
Если во время
лечения этим
лекарственным
средством
подтверждается
беременность,
его применение
необходимо
немедленно
прекратить и
заменить
другим
лекарственным
средством,
разрешенным
к применению беременным.

Кормление
грудью.

Эналаприл
и тиазидные
диуретики
проникают в
грудное
молоко.
Применение
препарата
Эналозид® 25
в период
кормления
грудью не
рекомендовано.

Способность
влиять на скорость
реакции при управлении
автотранспортом
или  другими
механизмами.

Некоторые
из
нежелательных
эффектов,
указанных в
разделе
«Побочные
реакции»,
могут влиять
на
способность
управлять
автотранспортом
и/или
механизмами.

Способ
применения и
дозы.

При
артериальной
гипертензии.

Начальная
доза
препарата – 1
таблетка 1
раз в сутки.
Если
желательный
эффект не достигается, то
суточную
дозу следует увеличить до 2
таблеток 1
раз в сутки.
Максимальная
доза – 2
таблетки в
сутки.

При
почечной
недостаточности.

Для
пациентов с
нарушенной
функцией
почек, при умеренной
или
выраженной
почечной
недостаточности (при уровне
клиренса
креатинина 30 мл/мин и
ниже) тиазиды
могут
оказаться
недостаточно
эффективными.

Если
уровень
креатинина в
диапазоне от
>30 до <80 мл/мин,
Эналозид® 25 следует
применять
лишь после
предварительного
определения
дозы каждого
из
компонентов.

Рекомендованная
начальная доза
эналаприла
малеата,
которая
принимается
отдельно, при
легком
нарушении
функции
почек составляет
от 5 до 10 мг.

Предшествующее
лечение
диуретиками.

Если
пациент уже
получает диуретики,
рекомендуется
отменить
лечение или
уменьшить
дозу
диуретика по крайней
мере за
2-3 дня до
начала
терапии
Эналозидом®
25 во
избежание
резкого
снижения
артериального
давления.
Симптоматическая
артериальная
гипотензия
может
возникнуть в
начале терапии
Эналозидом®
25,
она
чаще наблюдается
у пациентов,
у которых
предыдущая
терапия
диуретиками
вызвала
нарушение
водно-электролитного
баланса.

Дети.

Безопасность
и
эффективность
применения
препарата
детям не
установлены.

Передозировка.

Лечение –
симптоматическое
и
поддерживающее.
Применение
препарата
следует
прекратить и
тщательно
обследовать
пациента.

В случае
случайной
передозировке,
если препарат
принимали
недавно,
необходимо:
промыть
желудок,
вызвав рвоту,
принять
активированный
уголь и
слабительные
средства, а также
осуществить
коррекцию
водного и
электролитного
дисбаланса и
артериальной
гипотензии с
помощью
общепринятых
мероприятий.

Эналаприла
малеат.
Признаками
передозировки
эналаприла
является
выраженная
артериальная
гипотензия,
которая
начинается
примерно
через 6 часов
после приема
препарата и
сопровождается
блокадой
ренин-ангиотензиновой
системы и
ступором.

Симптомы,
связанные с
передозировкой
ингибиторов
АПФ, могут
включать
циркуляторный
шок,
нарушение электролитного
баланса,
почечную
недостаточность,
гипервентиляцию,
тахикардию,
пальпитацию,
брадикардию,
головокружение,
тревожность
и кашель.

Уровни
эналаприлата
в плазме
крови, превышающие
в 100 и 200 раз
максимальные
уровни, регистрировались
после приема
соответственно
300 мг и 440 мг
эналаприла
малеата.

Для
лечения
передозировки
рекомендуется
внутривенное
введение
физиологического
раствора.

Если
возникает
артериальная
гипотензия, пациента
следует
положить
горизонтально
с поднятыми
вверх ногами.
Если необходимо,
можно
рассмотреть
вопрос об
инфузионном
введении
ангиотензина
II и/или внутривенном
введении
катехоламинов.
Если
препарат был
принят недавно,
следует
проводить
мероприятия,
направленные
на выведение
эналаприла
малеата из
организма
(провоцирование
рвоты, промывание
желудка,
прием
абсорбентов
и натрия
сульфата).
Эналаприл
может быть
удален из
системного
кровотока с
помощью
гемодиализа.
При
брадикардии,
резистентной
к проводимой
терапии, показано
использование
кардиостимулятора.
Следует
постоянно
контролировать
основные
показатели
жизнедеятельности
организма,
уровни электролитов
и креатинина
в сыворотке
крови.

Гидрохлоротиазид. Чаще наблюдается
симптоматика,
обусловленная
потерей
электролитов
(гипокалиемией,
гипохлоремией,
гипонатриемией)
и
дегидратацией
из-за чрезмерного
диуреза.

При
одновременном
приеме
препаратов
дигиталиса
гипокалиемия
может
усилить
проявления
аритмий.

Побочные
реакции.

Инфекции
и инвазии:
сиалоаденит.

Со
стороны
крови и
лимфатической
системы:
снижение
уровня
гемоглобина
и гематокрита,
тромбоцитопения,
нейтропения,
лейкопения,
панцитопения,
агранулоцитоз,
анемия
(включая
апластическую
и гемолитическую
анемию),
лимфаденопатия,
угнетение
функции
костного
мозга,
аутоиммунные
заболевания.

Со
стороны
иммунной
системы:
анафилактические
реакции.

Со
стороны
эндокринной
системы: синдром
неадекватной
секреции антидиуретического
гормона.

Метаболические
нарушения:
гипокалиемия,
подагра,
нарушения
водно-электролитного
баланса (в
том числе
гипонатриемия),
повышение
уровня
холестерина
и триглицеридов
крови,
гипогликемия,
гиперурикемия,
гипомагниемия,
гипергликемия,
гиперкальциемия.

Со
стороны
нервной
системы/психические
нарушения:
головная
боль,
депрессия,
синкопе,
изменение
вкусовых
ощущений,
бессонница,
нервозность,
беспокойство,
сонливость,
парестезии, вертиго,
спутанность
сознания,
аномальные
сновидения,
расстройства
сна, парез
(вследствие
гипокалиемии),
снижение
либидо.

Со
стороны
органов
зрения: потеря
остроты
зрения,
преходящая
потеря остроты
зрения,
ксантопсия.

Со
стороны
органов
слуха: шум в ушах.

Со
стороны
сердечно-сосудистой
системы:
головокружение,
гипотензия,
ортостатическая
гипотензия,
тахикардия,
сердцебиение,
аритмия,
стенокардия,
синдром Рейно,
приливы,
инфаркт
миокарда/инсульт
(возможно,
вследствие
чрезмерной гипотензии
пациентов
группы
высокого риска).

Со
стороны
органов
дыхания,
грудной
клетки и
органов
средостения: боль в
горле и
охриплость
голоса,
ринит, ринорея,
кашель,
одышка,
легочные
инфильтраты,
аллергический
альвеолит/эозинофильная
пневмония,
бронхоспазм,
астма,
респираторный
дистресс
(включая пневмонит
и отек
легких).

Со
стороны
желудочно-кишечного
тракта: анорексия,
сухость во
рту,
стоматит/афтозные
язвы,
глоссит,
тошнота,
рвота,
панкреатит, диарея,
диспепсия,
боль в
животе,
метеоризм, запор,
ангионевротический
отек
кишечника,
илеус,
раздражение
желудка,
пептические язвы.

Со
стороны
гепатобилиарной
системы:
печеночная
недостаточность,
некроз печени
(может быть
летальным),
гепатит
(гепатоцеллюлярный
или
холестатический),
желтуха, холецистит
(в частности
у пациентов с
уже существующей
желчнокаменной
болезнью).

Со
стороны кожи
и
подкожно-жировой
клетчатки: сыпь
(экзантема),
гиперчувствительность,
ангионевротический
отек, включая
ангионевротический
отек лица,
конечностей,
губ, языка,
голосовой
щели и/или
гортани,
пурпура,
диафорез,
зуд, алопеция,
крапивница,
фоточувствительность,
мультиформная
эритема,
синдром
Стивенса-Джонсона,
кожная красная
волчанка,
эритродермия,
пузырчатка,
токсический
эпидермальный
некролиз,
эксфолиативный
дерматит.
Сообщалось о
симптомокомплексе, который
может
включать
несколько
или все следующие
симптомы:
лихорадка,
серозит, васкулит,
миалгия/миозит
и артралгия/артрит,
положительный
тест на
антинуклеарные
антитела
(АНА),
увеличение
СОЭ, эозинофилия,
лейкоцитоз.
Могут возникать
сыпь,
фоточувствительность
или другие
дерматологические
реакции.

Со
стороны
костно-мышечной
системы и
соединительной
ткани: мышечные
судороги,
мышечные
спазмы, артралгия.

Со
стороны
почек и
мочевыделительной
системы:
почечная
дисфункция,
почечная
недостаточность,
протеинурия,
олигурия,
интерстициальный
нефрит,
глюкозурия.

Со
стороны
репродуктивной
системы и
молочных
желез:
гинекомастия,
импотенция.

Лабораторные
исследования:
гиперкалиемия,
гипонатриемия,
повышение уровня
азота
мочевины
крови,
повышение сывороточного
креатинина,
повышение
уровня
печеночных
ферментов и/или
сывороточного
билирубина.

Расстройства
общего
состояния и
реакции в
месте введения:
астения, боль
в груди,
лихорадка,
повышенная
утомляемость,
ощущение
дискомфорта.

Срок
годности. 2 года.

Не
применять
препарат
после
окончания срока
годности,
указанного
на упаковке.

Условия
хранения.

Хранить в
оригинальной
упаковке при
температуре
не выше 25 °С.

Хранить в
недоступном
для детей
месте.

Упаковка.

По 10
таблеток в
блистере. По 2
или 3
блистера в
пачке.

Категория
отпуска. По
рецепту.

Производитель.

ПАО
«Фармак».

Местонахождение производителя
и его адрес
места осуществления
деятельности.

Украина, 04080, г.
Киев, ул.
Фрунзе, 74.